český výtvarník From Wikipedia, the free encyclopedia
Jiří Valenta (6. srpna 1936, Praha – 11. července 1991, Kolín nad Rýnem) byl český malíř, grafik a fotograf. Po srpnové okupaci roku 1968 emigroval do Německa. Od roku 1972 až do své smrti žil v Kolíně nad Rýnem.
Jiří Valenta | |
---|---|
![]() Portrét Jiřího Valenty od Karla Kuklíka, 60. léta | |
Narození | 6. srpna 1936 Praha ![]() |
Úmrtí | 11. července 1991 (ve věku 54 let) Kolín nad Rýnem ![]() |
Místo pohřbení | Břevnovský hřbitov (50°5′8″ s. š., 14°21′5″ v. d.) |
Vzdělání | Akademie výtvarných umění v Praze |
Povolání | malíř, grafik, fotograf |
Podpis | ![]() |
![]() | |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
V letech 1951–1953 navštěvoval Vyšší uměleckoprůmyslovou školu v Praze. Ve druhém ročníku dostal jako mimořádný talent výjimku a v sedmnácti letech byl bez maturity přijat na Akademii výtvarných umění v Praze. V letech 1953–1959 studoval v ateliéru prof. Miloslava Holého a prof. Karla Součka. K jeho spolužákům patřili František Mertl, Milan Ressel nebo Bedřich Dlouhý. Během studia se sblížil s progresivně orientovanými spolužáky, kteří formou dvou neoficiálních ateliérových výstav Konfrontace vnesli v roce 1960 do českého prostředí v jisté redakci podobu evropského informelu. Skupinu, kterou dal dohromady Jan Koblasa, tvořili spolu s ním Aleš Veselý, Zbyšek Sion, Zdeněk Beran, Antonín Málek a Antonín Tomalík. První Konfrontace, na niž Koblasa přizval grafika Vladimíra Boudníka, se konala 16. března 1960 ve Valentově ateliéru Na Palmovce; druhá Konfrontace, rovněž s účastí Boudníka, se konala 30. října v ateliéru Aleše Veselého v Praze na Žižkově.
Roku 1963 měl první samostatnou výstavu kreseb v klubu Mánesu a roku 1965 vystavil v Brně své obrazy a kresby. V témže roce byl vybrán spolu s pěti dalšími mladými evropskými umělci pro výstavu v pařížské galerii Lambert (Cinque jeunes peintres dÉurope de l’Est). Zúčastnil se IV. Bienále v Musée d'Art Moderne de la Ville de Paris, kam porota záměrně vybrala československé umělce, kteří představovali vyhraněný a autentický projev schopný obstát v mezinárodní konkurenci (J. Valenta, B. Dlouhý, A. Veselý, K. Nepraš, A. Kučerová, R. Fila).[1] V následujících letech vystavoval v Mánesu a OGV v Jihlavě a roku 1967 byl přijat do SČVU. Spolu s arch. M. Hrubým připravoval rekonstrukci kaple sv. Jana Nepomuckého v obci Stáj, ale po srpnové okupaci v roce 1968 již k realizaci nedošlo.
Po okupaci v srpnu 1968 odešel nejprve do Vídně a pak do Německa. V roce 1969 se usadil v Hof Dodau u Eutinu, v ateliéru berlínského galeristy J. Kiliana. Odtud se přestěhoval do Plönu, kde se naučil pasířské řemeslo. Vystavoval v Torontu, Bochumi a Švédsku. V roce 1971 pracoval díky jednoročnímu stipendiu nadace Emila Noldeho v jeho severoněmeckém domě v Seebüllu. Roku 1972 se z Plönu přestěhoval do Brühlu a následně do Kolína nad Rýnem, kde pak byl od roku 1973 zaměstnán na místním magistrátu jako technický kreslič a podílel se na zpracování územního plánu města Kolína. V 80. letech hodně cestoval (Francie, Anglie, Itálie, Holandsko, Afrika).
Koncem 80. let mu byl diagnostikován zhoubný nádor. V letech 1990 a 1991 navštívil Prahu a setkal se se svou matkou a přáteli. 11. července 1991 podlehl svému onemocnění. Je pohřben na břevnovském hřbitově v Praze.
Ve Valentových školních malbách převažují stříbřitá zátiší a šedozelené krajiny.[2] Malířovo privátní dílo vyjadřuje vzdor a existenciální skepsi společnou celé generaci umělců studující na Akademii v 50. letech (Duch zabitého, 1959). Již během studia nacházel inspirační zdroj v art brut Jeana Dubuffeta, materiálových kompozicích A. Tàpiese nebo obrazových kolážích z pytloviny Alberta Burriho (Sacchi),[3] ale podstata jeho díla je duchovní a podložená teoretickými úvahami.[4]
Na počátku své tvorby se letmo dotkl figurace v obrazech, které záměrně připomínaly syrové primitivní umění nebo dětské kresby (Děvče s míčem, 1959, Venuše, 1959).[3] Na přelomu 50. a 60. let se orientoval na strukturální malbu. Reliéfní struktura i barevnost obrazů, redukovaná na přírodní světlé okrové, pískové, krémové a nazelenalé tóny, byla bezprostředně inspirována skalami v kokořínském údolí, kam jako studenti podnikali společné výlety (Koláž VIII, 1961). K vytvoření reliéfního povrchu vmíchával písek nejprve do barev a později do akronexu.[5] Kousky textilu vlepované na plátno jako obdélná a kruhová pole v cyklu abstraktních obrazů Koláž svědčí o Valentově "nostalgii po řádu" a potřebě vnést do informelního obrazu geometrické prvky, která překonají náhodnost strukturální změti.[6]
Valentův výtvarný projev směřoval ke kontemplaci, která se prosadila i prostřednictvím barvy - zprvu světelným pozadím v sérii obrazů Triptych (1959) a později jako barevně a světelně opalizující kruhová centra v cyklu Portrétů zvolna narůstajících procesů (1962–1963).[6] Portréty byly Valentovy záznamy nejrůznějších situací, konkrétních věcí nebo třeba rozhovoru. Prorývané linie kruhových obrazců v ploše reliéfního nánosu barvy naznačují pohyb a vnitřní napětí, ale nedokonalé formy a tvary jsou jen fázemi děje s otevřeným koncem. Změna lávovité struktury malby směrem k matné a lehce zarůžovělé syntetické pastě souvisí s přechodem k organickým strukturám v následujícím cyklu Syntetických tkání (1963–1964),[3] kde se útvary osamostatňují jako bílé kruhy obklopené zbrázděnou strukturní malbou. Valentův malířský vývoj má svou vnitřní logiku, ze které se neodchyluje ani v polovině 60. let, kdy se řada jeho generačních druhů vrátila k figuraci.[7] V cyklu abstraktních Portrétů pokračoval Valenta až do své emigrace roku 1968 (Portrét situace III, 1965, Portrét černého vejce, 1965, Portrét slepého mládence (1965-1966), Portrét Zvěstování, 1966, Malý portrét hlasu II, 1966-67).
Bezprostředně po nedobrovolné emigraci, během pobytu v Dodau (říjen-listopad 1968) Valenta vytvořil cyklus devíti obrazů Pocta Mistru Theodorikovi s podtitulem Devět pokusů o zavěšení člověka do prostoru. Šlo o reakci na odchod ze země, s níž byl svázán svými kořeny a o vyjádření osobního pouta k přednímu českému středověkému mistrovi, který se pro něho v dané chvíli stal důležitou citovou jistotou a potřebným záchytným bodem v rozlehlosti neznámého světa. Deprimující poznání, že není schopen ovlivnit děje, které se odehrávají mimo něj a bez jeho přičinění, vyjadřují obrazy z roku 1970 (Votivní deska o sv. Krappovi, Votivní deska pro sv. Lalu, 1970), které svými názvy odkazují k absurdní divadelní hře Samuela Becketta Krapp’s Last Tape. Je v nich načrtnut prostor s centrální perspektivou, indiferentní obrysy kruhových výsečí naznačující fragmenty těl. Zlatá kovová plocha jako symbol boží přítomnosti a sytá modrá a červená barva mohou navozovat asociaci se středověkými obrazy.[8]
Následující díla z 70. let Valenta přestal označovat názvy a přiděluje jim v cyklu Obrazy jen pořadí. Obsahují aluzi na konkrétní motiv - chodidla Jacqueline Kennedyové, které Valenta zahlédl v módním časopisu a převedl v plošný znak. Cyklus rozvíjí umělcovo duchovní pojetí vazby tělesného a pomíjivého v řádu světa.[9] Dominantní je bílá barva doplněná tužkovou kresbou a akcentovaná fragmentem plochy čisté barvy. Na podkladu ze dřeva nebo plexiskla jsou připevněny kovové prvky, které doplňují nepravidelné plochy transparentní fólie, a bílých a barevných papírů vlepené jako koláž (Obraz I-XXI, 1972–1975).[10] Předlohu k obrazům tvoří rozsáhlý cyklus kreseb, vzájemně propojený opakujícími se znaky přenášenými pomocí šablon, které se postupně mění a zjednodušují až k výsledné převaze bílé plochy. Smyslem meditace, kterou malíř vede v průběhu své konceptuální tvorby, je osvobození a vyprázdnění nitra a dosažení absolutní čistoty.[11]
V roce 1978 Jiří Valenta cítil, že již není schopen se dále vyjadřovat malířskými prostředky, přestal malovat a po zbytek života se věnoval fotografování. Linhartová soudí, že přemíra teoretizování se v jeho případě mohla stát překážkou, na níž naráží spontánní proces tvorby.[12] Až do roku 1990 vzniklo kolem 5 000 snímků, které vyvolal a uložil jako negativy, ale jen malou část z nich nechal zvětšit. Na poslední kresby navazují jeho nejstarší černobílé fotografie - bílá série zátiší s bílými hrnky, se stíny laděnými do světlé hnědi (chamois). Některé nechal zarámovat a zavěsil je na bíle vymalované stěny svého kolínského bytu, který se postupně stal sám výtvarným dílem, reflektujícím Valentovu obsesi čistotou.[13] Následující série snímků, které ve velkém detailu přibližují partie lidského těla (Hýždě, 1979) nebo květů růží (Růže, 1979) mají zjevně erotický podtext. Valenta fotografoval až do roku 1991 a vytvářel i barevné, často informelní kompozice.[14] "Podobně jako v malbě, v níž chtěl dojít k hranici absolutna, kde se střetl tvar a dokonalost, chtěl i ve fotografii dosáhnout k poslední možnosti, za níž se již nic neotvírá, protože byla udělána tečka."[15]
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.