From Wikipedia, the free encyclopedia
Kniha Ámos či Kniha proroka Ámose (hebrejsky עמוס, Amos) je jednou z prorockých knih Starého zákona. Podle židovského řazení je součástí Dvanácti proroků a nachází se mezi knihami Jóel a Abdijáš. Křesťané ji řadí mezi tzv. malé proroky.
Kniha Ámos | |||
---|---|---|---|
![]() | |||
Původní název | עָמוֹס | ||
Žánr | svatá kniha a prorocké knihy | ||
Předchozí a následující dílo | |||
| |||
![]() | |||
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Kniha Ámos obsahuje mnoho odkazů na mezinárodní politickou scénu a události, proto je možné Ámosovo působení datovat celkem přesně.
Z toho vyplývá, že většina výroků (ty, které pocházejí přímo od Ámose) spadá do poloviny 8. století př. n. l. Doba vlády krále Jeroboáma je poslední dobou hospodářského (i částečně politického) vzmachu v Izraeli, podobně jako za Uziáše v Judsku. Blahobyt a mír v zemi však vedl k zvýrazňování sociálních rozdílů a k opomíjení práva a spravedlnosti. Ámos reaguje právě na tuto situaci.
Prorokovy výroky byly zaznamenávány patrně přímo do písemné formy, nebo krátce po jejich vyslovení. Když v roce 722 Izraelské království zaniklo a mnoho Izraelců, kteří byli ponechaní v zemi, se přestěhovalo na jih do Judska, byla do jižního království přenesena i sbírka Ámosových výroků proti Izraeli. V Judsku byla doplněna o další výroky, které aplikovaly hrozby proti Izraeli i na Judsko. Když v roce 587/6 padlo i Judsko a Židé byli odvedeni do babylonského zajetí, odnesli si s sebou i rozšířenou knihu Ámosových výroků. Ta byla doplněna krátce po konci exilu o výroky vyjadřující naději na obnovu Božího lidu. Za závěrečnou úpravu a redakci vděčíme tzv. deuteronomistické škole, která knihu opatřila např. úvodem a několika doplňky a dala jí konečnou formu. Kniha v dnešní podobě tedy vzniká velmi krátce po konci exilu, tj. na konci 6. či na začátku 5. století př. n. l.
Jak bylo napsáno výše, Ámos se soustřeďuje na těžká provinění Izraele na sociální rovině a chápe je jako přestoupení Božího zákona a opuštění věrnosti jedinému Bohu Izraele. Využívá klasických motivů židovské víry – např. „den Hospodinův“, den, kdy Bůh měl zasáhnout ve prospěch svého lidu a dát mu vládu nad všemi okolními národy (tj. nad celým světem), nebo jistotu, že Bůh svůj lid nikdy neopustí a proto že je neporazitelný – a převrací je. Tak „den Hospodinův“ nebude dnem vítězství a slávy Izraelem, ale naopak Bůh sice navštíví svůj lid, ale proto, aby jej ztrestal za jeho hříchy. Podobně Ámos zpochybňuje vyvolení Izraele mezi ostatními národy, neboť Bůh stvořil všechny, nejen Izrael, a naopak Izrael není v ničem (pro své hříchy) lepší než ostatní, aby mu Bůh zaručil absolutní bezpečnost.
Všechny hrozby, o nichž Ámos hovoří, se týkají konkrétní hrozby v podobě vzmáhající se asyrské říše. Podobně později doplněná nadějná proroctví se netýkají eschatologické budoucnosti v pravém smyslu, nýbrž obnovy Izraele (Judska) po babylonském exilu.