From Wikipedia, the free encyclopedia
Hawker P.1127 a Hawker Siddeley Kestrel FGA.1 byly experimentální a vývojové letouny, které vedly k výrobě prvního úspěšného V/STOL (svislý nebo krátký vzlet a přistání) proudového stíhacího bombardéru Hawker Siddeley Harrier. Vývoj letounu začal v roce 1957, přičemž využíval motor s vektorováním tahu Pegasus, který vyvinula společnost Bristol Engine Company. Testování začalo v červenci 1960 a brzy bylo dosaženo jak svislého vzletu, tak i vodorovného letu. Testovací program také zahrnoval zkoušení využití na letadlových lodích, přičemž došlo k přistání letounu na letadlové lodi HMS Ark Royal (R09) v roce 1963.
P.1127 / Kestrel | |
---|---|
![]() Hawker XV-6A v roce 1968 (NASA). | |
Určení | experimentální V/STOL letoun |
Původ | Spojené království |
Výrobce | Hawker Aircraft Hawker Siddeley |
Šéfkonstruktér | Sydney Camm Ralph Hooper |
První let | 19. listopadu 1960 (P.1127) 7. března 1964 (Kestrel) |
Charakter | projekt ukončen |
Uživatel | Royal Air Force Min. obrany/NASA Luftwaffe |
Vyrobeno kusů | 15 (6x P.1127 a 9x Kestrel) – nazapočítáno 6 předsériových Harrierů s označením P.1127(RAF) |
Další vývoj | Hawker Siddeley Harrier |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Vylepšení určitých částí letounu, jako byly zkosená křídla a silnější motor Pegasus vedlo k postavení dalších vývojových letounů pod názvem Kestrel. Kestrel byl vyhodnocován třístrannou leteckou jednotkou (Evaluation Squadron), která byla složena z vojenských pilotů Spojeného království, Spojených států a Západního Německa. Později byly testovací lety prováděny v USA americkými ozbrojenými silami a NASA.
Související práce na nadzvukovém letounu Hawker Siddeley P.1154 byly ukončeny v roce 1965. Výsledkem bylo, že byla objednána výroba letounu P.1127 (RAF), což byla varianta podstatně více založená na letounu Kestrel. Letoun byl v roce 1967 přejmenován na Harrier. Harriery poté sloužily mnoho let ve Spojeném království a několika dalších státech, často na palubách letadlových lodí.
V roce 1957 společnost Bristol Engine Company informovala představitele společnosti Hawker Aviation, kterým byl Sydney Camm, že pracují na projektu převratného dvouproudového motoru s označením BD.53. Výsledkem měl být převratný motor pro kolmo startující letoun s pevnými křídly.[1][2] Původní myšlenka na vývoj motoru, který byl později pojmenován Pegasus,[pozn. 1] pocházela od francouzského leteckého poradce, který se jmenoval Michel Wibault.[3] Proud plynů z motoru vycházel čtyřmi polohovatelnými tryskami, jedním párem vpředu a druhým párem vzadu, které se mohly natáčet až o 90° a tak usměrnit proud plynů přímo pod letoun.[1] Pomocí několika úprav a vylepšení se společnosti Bristol podařilo snížit jak velikost, tak i hmotnost původního návrhu Wibaulta.[4] Společnost Hawker plánovala motor Pegasus umístit do letounu, který by uspokojil tehdejší požadavek NATO na lehký taktický podpůrný stíhací letoun.[5] Před projektem P.1127 pracovala společnost Hawker Aviation na letounu, který by nahradil stroje Hawker Hunter- Hawker P.1121. Nicméně projekt P.1121 byl zrušen krátce poté, co britská vláda vydala stanovisko, které prosazovalo odklon od pilotovaných letadel ve prospěch řízených střel.[6]
Do konce roku 1958, tedy sotva 18 měsíců po zahájení projektu, byl vývoj všech hlavních částí letounu P.1127 dokončen s výjimkou systému řízení tahu motoru. Ten byl vyřešen v dubnu 1959.[7] Jelikož byl P.1127 vyvíjen v době hlubokých obranných rozpočtových škrtů ve Velké Británii, musela společnost Hawker hledat soukromé zdroje pro pokračování projektu. Významná podpora vývoje přišla ze Spojených států.[5][8] Testy ve větrném tunelu obstarala NASA ve svém výzkumném centru v Langley. Testování modelu ve zmenšeném měřítku prokázalo přijatelné letové vlastnosti.[5][9] Zkušební pilot společnosti Hawker Hugh Merewether odjel na žádost NASA do Spojených států, kde měl létat s experimentálním strojem Bell X-14.[10] V březnu 1959 rozhodlo představenstvo společnosti Hawker Siddeley o soukromém financování dvou prototypů letounu P.1127.[11] Na konci roku 1959 tyto dva letouny objednala britská vláda.[9]
Společnost Hawker postavila na základě motoru Pegasus poměrně klasický celokovový hornoplošník. Křídla i stabilizátor měly negativní vzepětí. Křídlo letounu mělo zpočátku odtokovou hranu kolmou k trupu letounu, později bylo nahrazeno plně šípovitým křídlem. Vstup vzduchu do motoru zajišťovaly dva velké polokruhové otvory na bocích letounu přímo za jednomístným kokpitem. Podvozek letounu sestával z příďového kola, za kterým byl umístěn do trupu zatahovatelný hlavní podvozek s dvojicí kol. Pro udržení rovnováhy při tandemovém umístění podvozku byla na křídla umístěna balanční kolečka.[1] Ke stabilizaci letounu při malých rychlostech a při statickém visení byla používána čtveřice malých trysek na nose, zádi a křídle letounu. Tyto trysky byly ovládány řídicí pákou a pedály v kokpitu. Jako pohon těchto pomocných trysek sloužil stlačený vzduch od dmychadla motoru.[1]
První prototyp P.1127 (XP831) byl dodán ke statickým zkouškám motoru v červenci 1960 a v říjnu již byl motor Pegasus připraven k letu. První upoutaný svislý let byl proveden v Dunsfoldu 21. října 1960[12] a první volný let byl proveden 19. listopadu 1960. Poté byly vydány první propagační snímky nového letounu. První konvenční vzlet se uskutečnil 13. března 1961.[12] Druhý prototyp XP836[13] provedl běžný vzlet 7. července 1961. Tyto dva letouny poprvé přešly z vertikálního vzletu do běžného horizontálního letu 8. září 1961.[5]
Byly objednány další 4 prototypy. Během vývoje byl motor Pegasus neustále vylepšován a motor Pegasus 3 dosahoval tahu 67 kN. První 4 prototypy si byly velice podobné, ale pátý (XP980) měl zvětšené ocasní plochy, které byly později k vidění na letounech Harrier.[14] Čtvrtý prototyp byl používán k seznámení dalších zkušebních pilotů společnosti Hawker s letounem P.1127.[14] První svislé přistání na palubě letadlové lodi provedl první prototyp v roce 1963 na palubě lodi HMS Ark Royal (R09).[15] Poslední P.1127 (XP984) již měl plně zkosené křídlo (předchozí prototypy měly odtokovou hranu kolmo k trupu letounu).[14] Byl osazen motorem Pegasus 5 s tahem 66,7 kN a sloužil jako prototyp letounu Kestrel.[16]
První tři prototypy P.1127 havarovaly – druhý a třetí během zkoušení. První prototyp (XP831) havaroval během letecké show v Paříži v roce 1963. Byl však zcela opraven a dál byl používán k dalšímu vývoji. Všichni piloti byli zachráněni.[17]
Devět vývojových letounů bylo objednáno pod označením Kestrel FGA.1. První poprvé vzlétnul 7. března 1964. Kestrel měl plně zkosené křídlo, větší ocasní plochy než první letouny P.1127[18] a trup byl upraven pro větší motor Pegasus 5 tak jako poslední prototyp P.1127 (XP984).[18] Vzhledem k zájmu Spojených států a Německa byla 15. října 1964 zformována třístranná smíšená eskadra TES (Tri-partite Evaluation Squadron) na základně RAF West Raynham. Skládala se z vojenských zkušebních pilotů z Velké Británie, Spojených států a Západního Německa.[18]
Kestrel vykonal svůj první let 7. března 1964. V březnu 1965 byla letouny vybavena zkušební jednotka na základně RAF West Raynham v Norfolku.[19] Zkušební piloti vyvinuli typický způsob létání s Kestrely, kdy startovali s rozjezdem na krátké dráze a přistávali svisle.[20] Tento způsob létání (STOVL) se ukázal jako ideální i do budoucna.[21] Působení ze špatných rozjezdových drah bylo zkoušeno poblíž základny RAF Bircham Newton. Tam byly provedeny zkoušky pojíždění na podmáčené půdě a starty z nejrůznějších povrchů.[22] Během zkoušek bylo jedno letadlo ztraceno.[18] Zkoušky byly dokončeny v listopadu 1965.[23]
Šest z osmi zbývajících letounů (tři umístěné ve Spojených státech a tři z Německa) byly předány Spojeným státům[18] pro zkoušky u armády, letectva a námořnictva pod označením XV-6A Kestrel. Letouny byly umístěny na základně USAF Edwards k dalším zkouškám mimo dvou strojů, které byly předány NASA.[24] Jeden ze dvou zbývajících britských Kestrelů byl předán k Royal Aircraft Establishment v Bedfordu k dalším experimentům. Druhý (XS693) odešel do Blackburnu k úpravě na nový motor Pegasus 6.[25]
Kromě nějakých zesílení konstrukce bylo u letounů P.1127 a Kestrel upravováno sání vzduchu. Na sací otvory byly umístěny gumové nafukovací polštářky pro zlepšení proudění vzduchu, ale panovaly obavy ohledně jejich životnosti (došlo k jejich roztržení), a tak nakonec byly nahrazeny konvenčními kovovými uzávěry.[26] Zkušenosti získané během námořního testování na vrtulníkové výsadkové lodi HMS Bulwark v roce 1966 ukázaly potřebu nahradit veškeré části draku letounu používající hořčík jinými, méně reaktivními, materiály.[27] Letouny Kestrel se staly prototypy pro předvýrobní sérii letounů Harrier.[28]
NATO vydalo v požadavku NBMR-3 specifikace na požadovaný VTOL letoun. Letoun měl mít výkony jako letoun F-4 Phantom II s tím, že bude schopen vertikálního vzletu a přistání. Společnost Hawker přihlásila nadzvukový P.1127 s označením P.1150 a P.1154, aby se přiblížila ke specifikacím NBMR-3. P.1154 se stalo vítězem a výroba prototypu byla v plném proudu až do jeho zrušení v roce 1965. Francouzská vláda od projektu odstoupila krátce po jeho vybrání a vyřazení jeho konkurenta, kterým byl letoun Dassault Mirage IIIV.[29] RAF potom začala uvažovat o jednoduchém vylepšení letounů Kestrel a vydala požadavek ASR 384 na V/STOL bitevní letoun,[30][31] který je známý jako P.1127 (RAF).[32]
Na konci roku 1965 RAF objednalo 6 předvýrobních letounů P.1127(RAF).[33] První P.1127 (RAF) poprvé vzlétnul 31. srpna 1966.[31] Objednávka na 60 sériových letounů byla společnosti Hawker Aviation doručena na počátku roku 1967. V té době letoun obdržel nové označení Harrier GR.1.[33][34][35] Harrier se stal jedním z nejúspěšnějších letounů v britských službách a byl dodán i několika dalším státům. Často působil i na palubách letadlových lodí.
P.1127
Kestrel FGA.1
XV-6A
VZ-12
P.1127 (RAF)
Technické údaje pocházejí z publikace „Hawker Aircraft since 1920“.[28]
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.