Sonata per a piano núm. 7 (Beethoven)
From Wikipedia, the free encyclopedia
La Sonata per a piano núm. 7 en re major, opus 10 núm. 3, és la tercera de les tres Sonates op. 10 de Ludwig van Beethoven dedicades a Anna Margarete von Browne, la dona del comte Johann von Browne (1767-1827), un diplomàtic rus resident a Viena que era un dels mecenes de Beethoven.[1] La comtessa també va rebre les dedicatòries de les Variacions, WoO 76 i WoO 71. Les primeres crítiques van elogiar les Sonates op. 10, assenyalant que van ser compostes en "un estil viril i seriós."[2] Aquesta és una composició del primer període creatiu, anticipant obres en do menor més notables, com la Sonata Patètica i la Cinquena simfonia. Les tonalitats de les tres Sonates op. 10 són do menor, fa major i re major. La primera sonata es va iniciar el 1795 i aquesta tercera fou completada el juliol de 1798. Foren publicades a Viena el setembre de 1798 per Eder.[2]
Forma musical | sonata per a piano ![]() |
---|---|
Tonalitat | re major ![]() |
Compositor | Ludwig van Beethoven ![]() |
Creació | 1797-1798 |
Data de publicació | 1798 ![]() |
Catalogació | Op. 10, núm. 3 |
Durada | 20' |
Opus | 10 ![]() |
Instrumentació | piano ![]() |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/1c/Antu_library-music.svg/50px-Antu_library-music.svg.png)
I. Presto |
|
Enregistrament del novembre de 2008 (Usuària La pianista) |
Aquesta sonata, la tercera de l'opus 10, és la més llarga, d'un nivell ben superior al de les dues primeres. La seva composició va ser contemporània a la dels primers trios de corda, de les primeres sonates per a violí i de les dues romances per a violí i orquestra. Va precedir la composició de la «Patètica».
El moviment inicial és molt llarg.[3]