El regne de Lleó estava dividit en districtes territorials denominats commisa. El comte, subordinat del rei, era el títol personal conferit pel sobirà pel qual governava diversos commisa formant un territori més extens. El títol comtal era personal amb independència del territori assignat.[1]
La família Lara aconsegueix unificar els comtats de Burgos, Castella, Lantarón i Cerezo, així com el comtat d'Àlaba, formant el gran comtat de Castella.[7]
El 1028, el rei de PamplonaSanç III es feu amb el govern del comtat com a rei, pel dret de la seva esposa Múnia I, i designà al seu fill Ferran com a comte el 1029.[8]
A la seva mort, Ferran I de Lleó va llegar al seu primogènit Sanç II el seu estat patrimonial, el comtat de Castella, elevat a la categoria de regne. El 1071, Sanç II de Castella i el seu germà Alfons VI de Lleó es van repartir el regne del seu germà Garcia de Galícia. Al començament de 1072, a la batalla de Golpejera, Sanç va derrotar i va aconseguir apoderar-se dels territoris del seu germà Alfons VI de Lleó, restaurant els territoris del regne de Lleó del seu pare, Ferran I. Després de la seva mort al setge de Zamora, el va succeir el seu germà Alfons VI i el seu regne es va mantenir fins a la mort del seu net, Alfons VII, qui llegà el regne de Castella al seu fill major, Sanç III.
Amb Ferran III, els regnes de Castella i de Lleó quedaren units definitivament. A la imatge, representació del rei a l'Índex de Privilegis Reials de Santiago de Compostel·la.
La corona de Castella, com a entitat històrica, se sol considerar que comença amb l'última i definitiva unió dels regnes de Lleó i Castella l'any 1230, després de la coronació de Ferran III com a rei de Lleó. El dit Ferran III el Sant hereta Castella, per renúncia de la seva mare i posteriorment adquirex Lleó mitjançant un pacte amb les seves germanes Sança i Dolça, les quals havien rebut el regne del seu pare Alfons IX de Lleó.[14]
Alfons de la Cerda, rei rival de Castella (1296-1304) proclamat a Sahagún,[23] però no ho fou a Lleó, on es feu proclamar com a rei davant de Ferran IV, l'infant Joan de Castella el de Tarifa.[24][25][26] En guerra civil (1296-1304)[27][28][29] contra Ferran IV. La sentència arbitral de Torrellas significà el cessament de les seves pretensions castellanes.[30]
Regència de Catalina de Lancaster (1406-1418) i Ferran d'Antequera (1406-1416).[lower-alpha 12] Amb la mort de Catalina de Lancaster, el Consell Reial es constituí en Consell de Regència (1418-1419).[46]
Compost pels senyors, cavallers i procuradors de les ciutats. Pels senyors: el duc de Benavente, el marquès de Villena, el comte de Trastàmara, l'arquebisbe de Toledo, l'arquebisbe de Santiago, el maestre de l'orde de Santiago, el maestre de l'orde de Calatrava, el maestre d'Alcántara i el comte de Niebla. Pels cavallers s'establia un torn de vuit membres; la primera meitat de l'any formarien part del consell: Pedro López de Ayala, Diego Hurtado de Mendoza (almirall major del rei), Juan de Velasco, Alvar Pérez de Osorio, Alfonso Enríquez, Ramiro Núnez de Guzmán, García González de Herrera (mariscal) i Diego Fernández (mariscal); i l'altra meitat de l'any: Juan Hurtado de Mendoza (majordom major del rei), Fernando Pérez de Andrada, Gómez Manrique (avançat major del rei), Diego López de Estúñiga, Alonso Fernández (senyor d'Aguilar), Pedro Suárez (avançat de Lleó i d'Astúries), Ruy Ponce de Léon i Juan González de Avellaneda. Les ciutats de Burgos, Toledo, Conca, Lleó, Sevilla, Còrdova, Múrcia-Jaén, Valladolid, Extremadura castellana, Salamanca i Zamora, designaren cadascuna dos procuradors per tornar-se la meitat de l'any la pertinença al consell.[43]
Compost per 6 tutors: l'arquebisbe de Toledo, l'arquebisbe de Santiago, el maestre de l'orde de Calatrava, Juan Hurtado de Mendoza (majordom major del rei), el marquès de villena i el comte de Niebla; més els procuradors de les ciutats de Burgos, Toledo, Lleó, Sevilla, Còrdova i Múrcia, que es tornarien cada sis mesos la presència al consell.[44]
En ser escollit rei d'Aragó, Ferran d'Antequera deixà com a representants seus a la regència castellana (1412-1416): el bisbe Juan de Sigüenza, el bisbe Pablo de Santa María de Cartagena, Enrique Manuel de Villena i Perafán de Ribera, avançat major d'Andalusia.[45]
Cordero Alvarado, Pedro.«El origen de la bordura englandada de los Carvajales extremeños». A: Anales de la Real Academia Matritense de Heráldica i Genealogía (1996-1997). 4. Real Academia Matritense de Heráldica i Genealogía,2001,p.128. ISSN 11331240.
D.A.S.. Compendio histórico de los Reyes de Aragón desde su primer monarca hasta su unión con Castilla(en castellà). Tomo I. Madrid:Imprenta Real,1797. OCLC837784443.
Martínez Díez, Gonzalo. El Condado de Castilla (711-1038). La historia frente a la leyenda(en castellà). Valladolid:Junta de Castilla i León,2005. ISBN 84-9718-275-8.