òrgan legislatiu espanyol (1942-77) From Wikipedia, the free encyclopedia
Les Corts Espanyoles van constituir durant bona part del règim franquista (legalment entre 1942-1977) l'òrgan superior de participació del poble espanyol en les tasques de l'Estat. La principal missió de les Corts era l'elaboració i aprovació de lleis, sense perjudici de la sanció definitiva correspongués al cap d'estat d'Espanya. Tenia la seva seu al Palau de les Corts d'Espanya a la vila de Madrid. Les seves lleis i resolucions eren publicades en un diari oficial propi el Boletín Oficial de las Cortes Españolas (BOCE).
|
|||||
Dades | |||||
---|---|---|---|---|---|
Tipus | autoritat pseudoparlament ![]() | ||||
Història | |||||
Creació | 17 juliol 1942 | ||||
Data de dissolució o abolició | 16 juny 1977 ![]() | ||||
Període | Espanya Franquista transició democràtica espanyola ![]() | ||||
Activitat | |||||
Membres | 556 ![]() | ||||
Governança corporativa | |||||
Seu | |||||
Format per | |||||
Estaven integrades pels membres de la Mesa i els procuradors. Els membres de la Mesa eren el president de les Corts, els dos vicepresidents i els quatre secretaris. El president era designat pel cap de l'estat entre els Procuradors en Corts que figuren en una terna que era sotmès al Consell del Regne, i el seu nomenament era ratificat pel president en funcions del Consell del regne, i el seu mandat era de sis anys. Els vicepresidents i els secretaris eren elegits cada legislatura, i entre els procuradors, pel Ple de les Corts.[1] Els procuradors eren de tres classes: nats, electius i designats:
La Ley Constitutiva de las Cortes fou promulgada el 17 de juliol de 1942 que establia la formació d'una assemblea unicameral d'elecció indirecta amb teòrica iniciativa legal, encara que aquesta residia en la figura de Franco des del moment de la promulgació de la llei d'agost de 1939, que li atribuïa la capacitat de dictar normes sense cap mena de condicionant. Es definien com l'òrgan superior de participació del poble espanyol en les tasques de l'estat, la missió principal era l'elaboració i aprovació de les lleis sense perjudici de la sanció definitiva que corresponia al cap de l'estat.[3]
Es componien dels següents procuradors:
Les Corts funcionaven per legislatures o períodes de quatre anys, coincidents amb el mandat dels procuradors de caràcter electiu. El seu funcionament es regia per un reglament propi promulgat el 1957 que regulava, en primer terme, els privilegis dels procuradors: inviolabilitat, immunitat, fur i compensació econòmica.
Les Corts eren regides per un president, assistit per una Comissió Permanent, per una Comissió de Govern Interior, la Comissió de Correcció d'Estil, que revisava els textos i la Comissió de Competència Legislativa, que defensava la competència de les Corts. Les altres comissions eren cossos especialitzats, en principi un per ministeri, que examinaven els respectius projectes de llei i prestaven un dictamen al ple.
Per a la determinació de les seves funcions o missions cal assenyalar que era un òrgan representatiu amb funció específicament legislativa: la preparació i elaboració de les lleis.
« | [... ]La iniciativa de les lleis pot fer-se per projecte de llei o per proposició de llei. Es parla de projecte quan la iniciativa correspon al Govern o al Consell de Ministres. Es parla de proposició quan correspon a les mateixes Corts o Procuradors, en la forma que s'estableix a la Llei i Reglament d'aquestes. La funció legislativa de les Corts s'entén sense perjudici de la sanció que correspon la cap de l'estat [...] | » |
— Torcuato Fernández Miranda, El hombre y la sociedad pàgines 197-198. |
Després de ser rebutjada la "Llei d'organització de l'Estat" presentada per Ramón Serrano Suñer, es va aprovar una llei de Corts on es contenia un "òrgan d'autolimitació del poder en una institució més sistemàtica" amb moderat pes legislatiu. La Llei Constitutiva de les Corts de juliol 17 de 1942, sancionada per una Cambra constituent de naturalesa parcialment corporativa, davant la preeminència de les prerrogatives executives: una Assemblea de procuradors amb funcions legislatives futures, tal com recull l'article 12, que modificava, amb limitacions, les fórmules prerrogatives del cap de l'estat, i introduïa el mecanisme corporatiu de representació a nivell estatal.
Correspon a la 1a legislatura de les Corts Espanyoles (1943-1946), constituïdes el març 16 de 1943 d'acord amb la Llei de Creació de les Corts Espanyoles de 17 de juliol de 1942.
Una segona fase es va obrir amb la Llei de Successió a la Prefectura de l'Estat el 7 de juny de 1947 aprovada per referèndum el 8 de juny.[4] L'aprovació d'aquesta Llei sancionava el que va anunciar José María Pemán: el "Cabdillatge" va ser un "monarquisme circumstancial" que "encarnant la voluntat de Déu, salva un país - Espanya-, a una civilització -Europa- i a la mateixa obra de Déu a la terra - la Cristiandat.[5]
El seu inici correspon a la segona meitat de la IIa Legislatura de les Corts Espanyoles (1946-1949), constituïdes el 13 de maig de 1946. També inclou aquest període a tres legislatures:[6]
Entre 1958 i 1966 culmina el procés d'institucionalització del règim. El fracàs de José Luis Arrese Magra a convertir Falange al centre del sistema polític i en el referent de permanència després de la futura mort del cap d'estat, dona pas en el gabinet de 1957 a la generació tecnocràtica apadrinada per Carrero Blanco i dirigida per Laureà López Rodó.
« | Home lliure és aquell que té un salari suficient, una feina estable, una seguretat social que cobreixi tots els riscos i un nivell de vida que li permeti participar en els béns de la civilització moderna [...] | » |
— Francisco Franco[10] |
Naixia a l'"Estat autoritari del benestar" (1960-1977), model que segons G. Rodríguez Cabrero va tenir un paper decisiu en la gènesi del model propi de la Democràcia parlamentària.[11]
Durant aquest període conclouen tres legislatures:
La regressió de 1967 i la presència dels representants de la família, elegits pels caps de família, conseqüència de la promulgació de la Llei Orgànica de l'estat de 1967, marca l'inici de la decadència política del règim, que ja només es manté tant per la seva pròpia inèrcia històrica i per la incapacitat de l'oposició democràtica per derrocar-lo. Aquest període comprèn les dues últimes legislatures fins que en 1977 desapareixen en ser substituïdes per les Corts Generals:
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.