tradicions populars desenvolupades a Gal·les i pels celtes britons en altres llocs abans del final del primer mil·lenni. From Wikipedia, the free encyclopedia
La mitologia gal·lesa es compon tant de les tradicions populars desenvolupades a Gal·les com de les tradicions desenvolupades pels celtes britons en altres llocs abans del final del primer mil·lenni.
Com la majoria de les societats orals que es troben predominantment a la Gran Bretanya prehistòrica, la mitologia gal·lesa i la història van ser registrades oralment per especialistes com els druides (en gal·lès, derwydd). Aquest registre oral s'ha perdut o alterat com a resultat del contacte extern i la invasió al llarg dels anys.
Gran part d'aquesta mitologia i història alterades es conserven en manuscrits medievals gal·lesos, que inclouen el Llibre vermell de Hergest, el Llibre blanc de Rhydderch, el Llibre d'Aneirin i el Llibre de Taliesin. Altres obres connectades a la mitologia gal·lesa inclouen la compilació històrica llatina del segle ix Historia Brittonum (Història dels britons) i la crònica llatina del segle xii de Geoffrey de Monmouth, Historia Regum Britanniae (Història dels reis de Britànnia), i posteriorment folklore com el llibre de 1908 The Welsh Fairy Book (El llibre de les fades gal·leses) de William Jenkyn Thomas.
La majoria de les històries mitològiques contingudes en la col·lecció del Mabinogion es denominen col·lectivament Les quatre branques del Mabinogi, que es concentren en gran manera en les proeses de diverses deïtats britàniques que han estat cristianitzades en reis i herois. L'únic personatge que apareix en totes les branques és Pryderi fab Pwyll, rei de Dyfed, que neix en la primera branca, és assassinat en la quarta, i probablement és un reflex del déu celta Maponos.[1] Els únics altres personatges recurrents són la mare de Pryderi, Rhiannon, associada amb el pacífic príncep britànic Manawydan, que més tard es converteix en el seu segon marit. Manawyadan i els seus germans Brân el Beneit (Bendigeidfran o Brân Fendigaidd, «Corb beneit»); Branwen i Efnysien són els actors clau de la segona branca, mentre que la quarta branca es refereix a les gestes de la família de Dôn, que inclouen el mag Gwydion, el seu nebot Lleu Llaw Gyffes, i la seva germana, Arianrhod.
La primera branca explica com Pwyll, príncep de Dyfed, conviu durant un any amb Arawn, rei d'Annwn (l'"altre món" gal·lès), derrota l'enemic d'Arawn, Hafgan, i al seu retorn es troba amb Rhiannon, una bella donzella que té un cavall que no pot ser capturat. Aconsegueix guanyar-se'n la mà a costa de Gwawl, que estava compromès amb ella, i li dona un fill, però el nen desapareix poc després del seu naixement. Rhiannon és acusada de matar-lo i obligada a portar els convidats a l'esquena com a càstig. El nen ha estat capturat per un monstre, i és rescatat per Teyrnon i la seva esposa, que el cuiden com si fos el seu propi fill, i l'anomenen «Gwri del cabell daurat», fins que es comença a assemblar-se a Pwyll. El retornen als seus pares biològics i Rhiannon és alliberada del seu càstig, i el nen es reanomena Pryderi.
En la segona branca, Branwen, germana de Brân el Beneit, rei de Britànnia, es donada en matrimoni a Matholwch, rei d'Irlanda. El mig germà de Branwen, Efnysien, insulta a Matholwch mutilant els seus cavalls, però en compensació, Brân li lliura nous cavalls i un tresor, incloent el pair dadeni, un calderó màgic que pot tornar a la vida els morts. Matholwch i Branwen tenen un fill, Gwern, però Matholwch procedeix a maltractar a Branwen, la colpeja i l'explota treballant. Branwen entrena un estornell per fer arribar un missatge a Brân, que declara la guerra a Matholwch i el seu exèrcit creua el mar d'Irlanda amb vaixells. Matholwch li ofereix la pau, i construeix una casa molt gran per distreure Brân, però a dins hi ha penjats un centenar de sacs: li diu a Efnysien que contenen farina, quan en realitat oculten guerrers armats. Efnysien mata els guerrers prement els sacs. Més tard, en una festa, Efnysien llança a Gwern al foc i es trenca la pau. Veient que els irlandesos estan utilitzant el pair dadeni (el calderó del renaixement) per a ressuscitar els seus morts, Efnysien s'amaga entre els cadàvers i destrueix el calderó, tot i que l'esforç li costa la vida. Només set britànics sobreviuen a la batalla, incloent-hi Pryderi, Manawyddan i Brân, que és ferit de mort per una llança enverinada. Brân demana als seus companys que li tallin el cap i que tornin a Anglaterra. Branwen mor de pena quan torna a casa. Cinc dones embarassades sobreviuen per repoblar Irlanda.
Pryderi i Manawydan tornen a Dyfed, i Pryderi es casa amb Cigfa i Manawydan amb Rhiannon. No obstant això, una boira baixa sobre la terra, i la deixa buida i desolada. Al principi, els quatre es donen suport mutu per caçar, i després es traslladen a Anglaterra on es guanyen la vida fent selles, escuts i sabates de tal qualitat que els artesans locals no poden competir-hi i els expulsen de les seves ciutats. Finalment tornen a Dyfed i es tornen de nou caçadors. Mentre cacen, un senglar blanc els porta a un misteriós castell. Pryderi, en contra dels consells de Manawydan, entra al castell, però no en torna. Rhiannon va a investigar i el troba adherit a un calderó, incapaç de parlar. Ella acaba igual i el castell desapareix. Manawydan i Cigfa tornen a Anglaterra com a sabaters, però una vegada més els artesans locals els expulsen i tornen a Dyfed. Sembren tres camps de blat, però el primer camp es destrueix abans que es pugui collir. L'endemà, el segon camp és destruït. Manawydan vigila el tercer camp, i quan el veu destruït pels ratolins, agafa el seu líder i decideix penjar-lo. Un erudit, un sacerdot i un bisbe, al seu torn, li ofereixen regals si els lliura el ratolí, però ell s'hi nega. Quan se li pregunta què vol a canvi de la vida del ratolí, demana la salvació de Pryderi i Rhiannon i l'aixecament de l'encanteri de Dyfed. El bisbe hi està d'acord, perquè el ratolí és, de fet, la seva dona. El bisbe havia fet una guerra màgica contra Dyfed perquè és amic de Gwawl, a qui Pwyll, el pare de Pryderi, havia humiliat.
Mentre Pryderi governa Dyfed (el sud de Gal·les), Gwynedd (el nord de Gal·les) està governada per Math, fill de Mathonwy. Els seus peus han de ser cuidats per una verge, excepte quan està en la guerra. Gilfaethwy, nebot de Math, està enamorat de Goewin, l'encarregada de cuidar els peus de Math, i el germà de Gilfaethwy, Gwydion, enganya a Math per anar a la guerra contra Pryderi perquè Gilfaethwy pugui tenir accés a ella. Gwydion mata a Pryderi en un combat individual, i Gilfaethwy viola a Goewin. Math es casa amb Goewin per salvar-la de la vergonya i encanta a Gwydion i Gilfaethwy, transformant-los en cries de cérvol, després en porcs senglars, i finalment en llops. Després de tres anys recuperen la forma humana i tornen. Math necessita una altra verge perquè li cuidi els peus, i Gwydion li suggereix la seva germana, Arianrhod, però quan Math comprova de manera màgica la seva virginitat, dona a llum dos fills. Un d'ells, Dylan, és portat immediatament al mar. L'altre fill és criat per Gwydion, però Arianrhod li diu que mai tindrà un nom o braços, si no és que ella els els lliuri i es nega a fer-ho. Però Gwydion la mata per anomenar-lo Lleu Llaw Gyffes (Brillant, de mà ferma), i li dona braços. Tot seguit, li diu que mai tindrà una esposa de cap ètnia que resideixi a la terra, de manera que Gwydion i Math li fan una dona amb flors, anomenada Blodeuwedd (possiblement 'Cara de flor', encara que se n'han suggerit altres etimologies). Però Blodeuwedd s'enamora d'un caçador, Gronw Pebr, i tots dos intenten matar a Lleu. Algunes de les mentides que Blodeuwed diu a Lleu revelen els mitjans pels quals ell pot ser assassinat, i quan Gronw intenta fer l'acció, Lleu s'escapa transformat en àguila. Gwydion troba a Lleu i el transforma de nou en forma humana, i converteix a Blodeuwedd en un mussol, li canvia el nom i l'emmalalteix durant el procés. Gronw s'ofereix per compensar a Lleu, però Lleu es nega i insisteix a matar-lo. Gronw decideix amagar-se darrere d'una roca quan Lleu intenta matar-lo amb la seva llança, però la tira amb tanta força que travessa la roca i el mata.
Segons sembla, una gran tradició ha envoltat la Cad Goddeu (La batalla dels arbres), un conflicte mitològic entre els fills de Dôn i les forces d'Annwn (el "més enllà" gal·lès), aparentment connectada amb la primera branca del Mabinogi.
Amaethon, un dels fills de Dôn, roba un cabirol blanc i un cadell de Cwn annwn d'Arawn, rei d'Annwn, i origina una gran batalla. Gwydion lluita al costat del seu germà i, assistit per Lleu, encanta «els arbres i ciperàcies rudimentaris» per convertir-los en guerrers que lluitin contra les forces d'Arawn. L'alnus condueix l'atac, mentre que el pollancre cau en la batalla, i el cel i la terra tremolen davant el roure, un «valent defensor contra l'enemic». Els jacints dels boscos es combinen i causen una «consternació», però l'heroi n'és el grèvol, tenyit de verd. Un guerrer que lluita juntament amb Arawn no pot ser vençut, tret que els seus enemics li puguin endevinar el nom. Gwydion endevina el nom del guerrer, identificant-lo en el seu escut, entre les petites branques de l'alnus, i recita dos englyns:
Aquesta història de Maximian (com el denomina Geoffrey de Monmouth) és tan diferent de la Historia Regum Britanniae que els acadèmics coincideixen que el somni no es pot basar exclusivament en la versió de Geoffrey. La història del somni també sembla millor amb detalls de les Tríades gal·leses (en gal·lès, Trioedd Ynys Prydein), per la qual cosa potser reflecteix una tradició anterior.
Macsen Wledig, emperador de Roma, somia durant la nit amb una encantadora donzella d'una terra meravellosa i llunyana. Quan desperta, envia els seus soldats per tota la terra a cercar-la. Amb molta dificultat, la troben en un ric castell de Britànnia, filla d'un capità establert a Segontium (Caernarfon), i porten l'emperador davant d'ella. Tot el que troba és exactament igual al seu somni. La donzella, que es diu Helen o Elen, l'accepta i l'estima. Com que Elen és verge, Macsen dona al seu pare la sobirania de Britànnia i ordena construir tres castells per a la seva esposa.[2] Durant l'absència de Macsen, un nou emperador pren el poder i li avisa que no torni. Amb l'ajuda de soldats britànics liderats pel germà d'Elen, Conanus (en gal·lès: Kynan Meriadec; en francès: Conan Meriadoc) marxa per la Gàl·lia i Itàlia i recupera Roma. En reconeixement als seus aliats britànics, els recompensa amb una porció de la Gàl·lia que es coneix actualment com Bretanya.
Una altra història mitològica inclosa en la col·lecció del Mabinogion és la història de Lludd i Llefelys (en gal·les, Cyfranc Lludd a Llefelys).
Lludd és rei de Britànnia, i el seu germà, Llefelys, de França. El regne de Lludd està assetjat per tres amenaces: els coraniaid, un poble demoníac que pot escoltar-ho tot; un terrible crit que se sent durant la Nit de Walpurgis que terroritza la gent; i la desaparició contínua dels queviures de la cort del rei. Lludd demana ajuda a Llefelys, i li parlai a través d'un tub de llautó perquè els coraniaid no els sentin. Llefelys crea una poció amb aigua d'insectes que destrueix els coraniaid quan són esquitxats. Descobreix que el crit prové de dos dracs que lluiten entre si. Emborratxa els dracs amb hidromel i els enterra a Dinas Emrys, actualment el nord de Gal·les. També venç al bruixot que està robant totes les provisions de Lludd i l'obliga a servir a Lludd.
Guest inclogué Hanes Taliesin (La Història de Taliesin, originàriament coneguda amb el nom de Gwion Bach ap Gwreang) en la seva traducció del Mabinogion, malgrat l'absència d'aquest conte en el Llibre Blanc de Rhydderch i en el Llibre Vermell d'Hergest. Els estudiosos posteriors ha identificat el relat com postmedieval; com a tal, queda fora de les edicions més modernes del Mabinogion. Tot i així, els elements del conte precedeixen aquesta presentació. Aquesta història és diferent del Llibre de Taliesin, que és una col·lecció de poemes atribuïts a Taliesin.
Segons la història, Taliesin començà la vida com a Gwion Bach, un criat de la bruixa Ceridwen. Ceridwen tenia una filla molt bella i un fill molt lleig, anomenat Avagddu (també conegut amb el nom de Morfran). Ceridwen decideix ajudar el seu fill a preparar una poció màgica, les primeres tres gotes de les quals li donaran el do de la saviesa i la inspiració (awen). La poció s'ha de cuinar durant un any i un dia, per la qual cosa Ceridwen demana a un cec anomenat Morda que mantingui el foc sota el calderó, mentre que Gwion Bach el remou. Es van vessar tres gotes calentes de la poció al polze de Gwion mentre la removia: instintivament es posà el polze a la boca, i guanyà a l'instant saviesa i coneixement. El primer pensament que se li ocorre és que Ceridwen el matarà, de manera que s'escapa. Aviat, Ceridwen atrapa a Gwion després d'una persecució amb metamorfosis en què es converteixen en diversos animals: una llebre i un llebrer, un peix i una llúdria, i un ocell i un falcó. Esgotat, Gwion finalment es converteix en un gra de blat de moro, però Ceridwen es converteix en una gallina i se'l menja. Ceridwen queda embarassada, i quan dona a llum, llança el nen a l'oceà dins d'una bossa de cuir. Elffin, fill de Gwyddno Garanhir, troba la bossa, veu al nen i exclama «dyma dal iesin» ('aquest és un front radiant'; i l'anomena Taliesin), i comença a recitar la bella poesia. Elffin cria a Taliesin com el seu fill, i els dos s'involucren en diverses aventures. En presència de Maelgwn, rei de Gwynedd, Elffin afirma que la seva esposa és tan virtuosa com la dona del rei, i que Taliesin és millor bard que els del rei. Maelgwn tanca a Elffin i envia el seu fill Rhun per deshonrar la dona d'Elffin i robar-li l'anell com a prova. No obstant això, Taliesin substitueix la dona d'Elffin per una criada de cuina, i preserva així la reclamació d'Elffin. Després, Taliesin humilia els bards de Maelgwn amb la seva habilitat, i allibera el seu pare d'acollida.
La història de Culhwch i Olwen, que també apareix en la col·lecció del Mabinogion, és principalment un conte artúric, en què l'heroi Culhwch rep l'ajuda del seu cosí Artús per guanyar la mà d'Olwen (filla del gegant Ysbaddaden), i està plena de detalls de fons, amb gran part mitològica de la natura. Hi apareixen personatges com Amaethon (el captiu diví), Mabon ap Modron (el fill diví) i el psicopomp Gwyn ap Nudd, aquest últim en una batalla estacional sense fi amb Gwythyr ap Greidawl per la mà de Creiddylad.
Les condicions imposades per la seva mare per obtenir la mà de Culhwch són semblants a les de Lleu Llaw Gyffes per Arianrhod, i l'arribada de Culhwch a la cort d'Artús recorda l'arribada del déu irlandès Lug a la cort de Nuada Airgetlám en Cath Maige Tuired.
L'heroi d'Owain o La dama de la font es basa en la figura històrica d'Owain mab Urien. Apareix com Ywain (Ivany) en la tradició continental posterior.
El romanç consisteix en un heroi que es casa amb el seu amor, la Dama de la font, però la perd quan la descuida per les gestes cavalleresques. Amb l'ajuda d'un lleó, la salva d'una serp i troba un equilibri entre els seus deures socials i matrimonials, i torna amb la seva esposa.
La narrativa correspon al romanç Yvain, el cavaller del lleó, de Chrétien de Troyes.
Com els altres romanços de Gal·les, els estudiosos debaten sobre la relació exacta del treball amb el poema de Chrétien. És possible que Peredur conservi part del material trobat a la font de Chrétien. La seqüència d'alguns esdeveniments s'altera en Peredur, i apareixen molts episodis originals, incloent-hi la celebració dels 14 anys de l'heroi a Constantinoble, on regna amb l'emperadriu, que conté restes d'un relat de sobirania. El sant Greal se substitueix per un cap tallat en un plat. Malgrat les diferències, no es pot descartar la influència del romanç francès, sobretot perquè la seva primera part gairebé no en coincideix amb la segona.
Com en Perceval, el pare de l'heroi mor quan és jove, i sa mare el porta al bosc i l'abandona. Finalment coneix un grup de cavallers i es determina per esdevenir com ells, per la qual cosa viatja a la cort del rei Artús. Allí és ridiculitzat per Cei i inicia noves aventures, prometent venjar els insults de Cei a si mateix i als que el van defensar. Mentre viatja, coneix dos dels seus oncles, el primer fa el paper de Gornemant de Perceval i l'educa en les armes, i l'adverteix que no es pregunti pel significat del que veu. El segon substitueix al rei Pescador de Chrétien, però en comptes de mostrar a Peredur el sant Greal, revela un salvador amb el cap tallat d'un home. El jove cavaller no pregunta sobre això i procedeix a una nova aventura, incloent-hi una estada amb les nou bruixes de Gloucester i la trobada amb la dona que anava a ser el seu veritable amor, Angharad Golden-Hand. Peredur torna a la cort d'Artús, però aviat s'embarca en una altra sèrie d'aventures que no corresponen al material de Perceval (les gestes de Gawain ocupen aquesta secció del treball francès). Finalment, l'heroi sap què significa el cap tallat a la cort del seu oncle, que pertanyia al seu cosí, que havia estat assassinat per les nou bruixes de Gloucester. Peredur venja la seva família, i és celebrat com a heroi.
La narrativa correspon al romanç Perceval o el conte del Graal, de Chrétien de Troyes.
El romanç fa referència a l'amor de Geraint, un dels soldats del rei Artús, i la bella Enid. La parella es casa i s'estableixen junts, però els rumors diuen que Geraint s'ha fet tou. A causa d'això, Enid es queixa que ella no és una veritable esposa perquè no ha pogut mantenir al seu marit dins dels seus deures cavallerescs, però Geraint malinterpreta el seu comentari i creu que li ha estat infidel. Geraint obliga Enid a anar amb ell a un viatge llarg i perillós, i li demana que no parli amb ell. Enid ignora aquesta petició diverses vegades per advertir el seu marit de perills. Segueixen diverses aventures que demostren l'amor d'Enid i la capacitat de lluita de Geraint. Al final, la parella es reconcilia feliçment, i Geraint hereta el regne del seu pare.
Aquest relat correspon al romanç Erec i Enide, de Chrétien de Troyes, en què l'heroi és Erec.
Preiddeu Annwfn (El botí d'Annwfn) és un poema críptic de principis de l'edat mitjana de seixanta línies que es troba en el Llibre de Taliesin.
El text explica una expedició a l'"altre món", dirigida pel rei Artús, per recuperar un calderó màgic. L'orador relata com viatja el rei Artús junt amb tres embarcacions plenes de soldats cap a Annwfn, però només en tornen set. Annwfn apareix aparentment amb diversos noms, incloent «fortalesa del Monticle», «fortalesa de Quatre Pics» i «fortalesa de Vidre», tot i que és possible que el poeta descrigui llocs diferents. Dins de les muralles de la fortalesa del Monticle, Gweir, un dels «tres presoners exaltats de Bretanya» conegut en les Tríades gal·leses,[3] és empresonat amb cadenes. El narrador descriu llavors el calderó del cap dels Annwn. En última instància, els mata a tots, però no s'explica clarament què passa amb set d'ells. El poema continua amb una excoriació d'«homes petits» i monjos, que manquen de diverses formes de coneixement posseïdes pel poeta.
Gal·les havia estat cristiana durant molts segles abans que fos escrita la seva antiga mitologia, i els seus déus foren transformats en reis i herois del passat. Molts dels personatges que exhibeixen trets divins es troben en dues famílies rivals, Plant Dôn (fills de Dôn) i Plant Llŷr (fills de Llyr).
Dôn, filla de Mathonwy, era la matriarca d'una família. El seu marit mai es designa específicament.
Mathonwy | |||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Dôn | Math fab Mathonwy | Goewin | |||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Gwydion | Eufydd fab Dôn | Gilfaethwy | Amaethon | Gofannon | Arianrhod | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Hyddwn «cervatell» | Hychtwn «porquet» | Bleiddwn «llobató» | Dylan ail Don «fill de l'ona» | Lleu Llaw Gyffes «mà ràpida» | Blodeuwedd «cara de flor» | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Altres figures associades als fills de Dôn inclouen:
Llyr, el patriarca de l'altra família, és possiblement un préstec del déu irlandès del mar, Ler. El seu origen estranger és suggerit per l'epítet Llediaith (mig parlador). La seva dona era Penarddun; segons el Mabinogion, ella era la mare dels seus tres fills, a més d'altres dos fills tinguts amb Euroswydd.
Beli mab Mynogan | |||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Llŷr | Penarddun | Euroswydd | |||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Brân el beneït | Manawydan | Rhiannon | Pwyll | Branwen | Matholwch | Nisien | Efnysien | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
El Mabinogion l'anomena «la filla de Beli Mawr» (Beli, el Gran). Els fills de Penarddun i Llŷr son:
Altres figures associades als fills de Llŷr són:
Beli Mawr (Beli el Gran) és una figura ancestral esmentada en diverses fonts. Tot i que és un personatge fosc, alguns dels molts descendents que se li atribueixen figuren fortament en la tradició gal·lesa. Les obres derivades de la Historia Regum Britanniae de Geoffrey de Monmouth l'anomenen rei de Bretanya. La segona branca del Mabinogi anomena a Beli «pare de Penarddun», tot i que pot ser una confusió amb el seu germà.[4] Els fills més destacats de Beli són:
Mentre que la literatura artúrica es va convertir en un fenomen generalment europeu, els gal·lesos podien reclamar les primeres aparicions d'Artús. Abans que Artús es convertís en una figura internacional, els escrits i relats orals relatius a ell eren més o menys restringits a les nacions britanes de Gal·les, Cornualla i Bretanya. Aquests contes al seu torn es divideixen en textos pre-Galfridians i els textos de Geoffrey de Monmouth. Gal·les també contribuí a l'Artús de la tradició de la novel·la cavalleresca després que l'hereu titular esdevingués una sensació internacional.
Cadascun d'aquests contes es troba dins la moderna col·lecció del Mabinogion, i probablement es basen en els romanços de Chrétien de Troyes (encara que és possible que tinguessin una font celta comuna):
Nom | Descripció |
---|---|
Adar Llwch Gwin | Ocells gegants que entenen les llengües humanes. |
Afanc | Monstre del llac (el llac exacte varia segons la història). |
Bendith y Mamau | Un altre terme per a Tylwyth Tegl (fades), traduït com 'Bendicions de les mares' (Dea mare).[6] |
Bwbach | Esperit domèstic similar a un brownie o hobgoblin, treballador però entremaliat (en plural, bwbachod). Són bons i demanen només un bol de nata pels seus serveis. Tenen aversió als clergues i als abstemis, que els fan bromes incòmodes.[7] |
Bwca | Brownie que realitza tasques domèstiques a canvi de pa i llet, però si és ressentit pot enutjar-se i ser violent abans d'abandonar la llar. També es pot fer fora si revela el seu nom. No solen ser dolents, però en un relat, un bwca tenia un amic humà que va ser enviat a la guerra i hi va morir. El bwca es tornà estrany i feia bromes disruptives fins que un curandero (mag) el va treure de la casa.[8] |
Ceffyl Dwr | Cavall d'aigua semblant al kelpie. |
Cewri | Gegants. Els més coneguts són Ysbaddaden Bencawr de Culhwch i Olwen, i Brân de Les quatre branques del Mabinogi. |
Coblynau | Personetes i esperits de les mines, com els knocker. |
Coraniaid | Misteriosa classe d'éssers que vivien a l'illa de Bretanya. |
Cwn Annwn | Gossos de caça d'Annwn (l'"altre món" gal·lès). |
Cyhyraeth | Esperit de la mort. |
Y Diawl | El Diable, de qui es deia que havia construït diversos ponts a Gal·les (incloent el pont del Diable de Ceredigion), i que apareixia a la gent en forma d'un pastor amb el front negre i acompanyat de gossos. De vegades s'associava al gat negre conegut com Yr Hwch Ddu Gwta. |
Dreigiau | Dracs. El més famós n'és Y Ddraig Goch. |
Y Dyn Hysbys | Savis o mags. Podrien ser clergues o individus que havien après medicina i màgia negra dels llibres. S'afirmava que havien heretat el poder de les seves famílies i així podien preveure el futur, sobretot durant un Ysbrydnos (nit dels esperits) i feien encanteris per evitar el mal. |
Gwiddonod | Bruixes. Ancianes que podien llançar encanteris sobre persones i animals, viatjar volant sobre una escombra, dir la fortuna i utilitzar fórmules per curar i causar malalties. Podien prendre la forma d'una llebre, i només podien ser assassinades amb una bala d'argent. Sols els Y Dyn Hysbys (savis) podien desfer el mal que causaven. |
Gwragedd Annwn | Belles dames dels llacs.[9] |
Gwyllgi | Gos negre gran que perseguia la gent pels camins solitaris. |
Gwyllion | Esperits de les muntanyes, semblants als hags. |
Llamhigyn y Dwr | Granota amb ales de ratpenat, també conegut com «saltador sobre l'aigua».[10] |
Morgens | Esperits de l'aigua. |
Plentyn Newid | Canviadors de nens. |
Pwca | Esperit que es pot transformar en qualsevol animal o en parts d'animals. |
Tylwyth Teg | Literalment «poble de les fades», el nom comú en gal·lès per a les fades, habitants de l'"altre món". |
Ysbrydion | Esperit que té més probabilitats d'entrar en contacte amb els humans durant un Ysbrydnos (nit dels esperits) (vegeu Calan Gaeaf i Calan Mai). |
Inclou contes populars, llegendes, tradicions i anècdotes. Els cyfarwyddiaid (singular: cyfarwydd, «narrador»), eren bards gal·lesos. L'únic cyfarwydd conegut pel seu nom és Bledri ap Cydifor (Bledericus Walensis, o Bleherus).
Els cyfawyddiaid es consideraven una classe d'aprenents amb deures i una educació que superava la d'un poeta comú. Eren funcionaris judicials amb una àmplia formació en el seu art, i sovint tenien una estreta relació amb el seu senyor. Els seus deures s'estengueren a les tradicions implicades en l'elogi, la celebració i el dol del seu senyor. El folklore gal·lès inclou una sèrie de contes que conservaren i explicaren els cyfarwyddiaid, que també s'encarregaven de conservar el material històric tradicional, el mite acceptat del passat gal·lès i de compartir les històries corresponents, considerant-se com a historiadors. A més de narrar històries, els cyfarwyddiaid també tenien la tasca de protegir les genealogies de les famílies poderoses.[11]
Els contes de la tradició gal·lesa es van convertir en proverbis i cançons, a més de simples relats orals. Els contes històrics s'explicaven juntament amb les faules no històriques, sense una distinció significativa. Això va permetre explorar i ensenyar la cultura i la història amb la poètica de l'època.[11] En períodes anteriors, es creu que els penceirddiaid narraven històries a les corts dels prínceps i dels nobles. Més tard, els cyfarwyddiaid explicaven històries a públics diferents de la noblesa.[12]
L'escriptura del folklore medieval havia adoptat i explorat un conjunt de regles i temes. Es basava en les tríades poètiques de l'època, la poètica, el vers antic, i el coneixement de les històries, que permetien la concepció d'històries ben elaborades sobre els relats històrics de la població. A més, les regions adoptarien les seves pròpies directrius en la creació de contes, com les Tríades de l'illa de Bretanya, que incloïa contes basats en temes mitològics, històrics i heroics.[11] L'escriptura també va seguir l'estructura, amb una sèrie d'esdeveniments cronològics en episodis curts, coneguts com a «històries destacades», que reflecteixen els orígens orals dels contes per explicar fàcilment al públic.[13]
Sovint, el folklore gal·lès es va comparar amb la literatura irlandesa, que és molt semblant. Ambdues estaven formades per una estructura semblant i tenien com a objectiu informar sobre el passat, en comptes d'atacar els errors de la seva ascendència amb la sàtira.[13] La forma d'aquests contes també imitava la de les primeres sagues irlandeses: prosa esquitxada amb poesia.[12] A més a més, la conservació dels contes irlandesos també la realitzà una classe privilegiada, igual que els cyfarwyddiaid de Gal·les.[13] No obstant això, fins i tot amb altres funcions similars, els bards irlandesos no eren narradors. Aquest paper es va atribuir als poetes d'Irlanda.[12]
Es creu que aquest tipus de narradors, tant a Irlanda com a Gal·les, havien sorgit per inspiració espiritual. Els poetes parlaven «mitjançant» un gran coneixement, que de vegades es pensava que només s'adquiria amb la pràctica de l'endevinació, un concepte conegut com a ài en irlandès, i awen en galés. Els cyfarwyddiaid gal·lesos es consideraven awnyddion, capaços d'un discurs profètic en un estat posseït d'awen.[12] Aquesta no és l'única pràctica ritual que evolucionà al voltant del folklore gal·lès, ja que altres costums s'han originat a partir dels mateixos contes.[14]
Els contes i llegendes populars també han sobreviscut per narracions per part de la gent comuna. La narració es pot produir de moltes maneres diferents: tafaneries, jocs, balls i recitacions d'endevinalles, rimes infantils, estrofes per a arpa, cançons i balades.[15] Les ocasions habituals d'explicar històries populars eren els nosweithiau llawen (similar al céilidh), nosweithiau gwau (nits de teixir) i Calan Gaeaf (dies d'hivern).
Els més famosos són «els contes sobre animals més vells», en què un personatge recull informació de diferents animals fins que es troba l'animal més vell. Culhwch i Olwen llista la merla de Cilgwri, el cérvol de Rhedynfre, el mussol de Cwm Cowlyd, l'àguila de Gwernaby, el salmó de Llyn Llyw i el gripau de Cors Fochno. La tríada «Els tres ancians del món» enumera diverses de les aus més velles.
Inclouen contes encadenats i històries sense fi.
Inclou White Lie Tales, que són òbviament i intencionadament falsos. Els elements comuns contenen experiències del narrador a Amèrica, aventures mentre són portats a les ales d'un ocell gran, hortalisses que creixen enormes, proeses de disparar darrere de les cantonades, capacitat de veure a grans distàncies. Alguns famosos autors recents d'aquest gènere són James Wade (Shemi Wad), Daniel Thomas (Daniel i Pant), Gruffydd Jones (Y Deryn Mawr) i John Pritchard (Siôn Ceryn Bach).
Comprèn Gwylliaid Cochion Mawddwy, un grup de bandits que visqueren a Merioneth al segle xvi, esmentat en Tours of Wales (Rutes de Gal·les) de Thomas Pennant i en altres fonts.
Inclou la tradició onomàstica, que n'explica els topònims. Un exemple rellevant prové de la Historia Brittonum, en la qual es diu que el nom de «Carn Cafal» prové d'un cairn (o pila de pedres) que marca la petjada de Cafal, el gos del rei Artús.
Giraldus Cambrensis (c. 1146 – c. 1223) esmenta nombrosos aspectes de la mitologia gal·lesa i el folklore de la seva època en els seus llibres Itinerarium Cambriae (1191) i Descriptio Cambriae (1194).
Mentre que aquestes obres es consideren històriques, expliquen el que es convertiria en un mite d'origen comú per als gal·lesos:
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.