Llengües dené-caucàsiques
From Wikipedia, the free encyclopedia
Les llengües dené-caucàsiques és una teòrica macrofamília o superfamília de llengües que inclouria les llengües sinotibetanes, las caucàsiques septentrionals, les ienisseianes, les llengües na-dené, el basc i llengües extintes com les hurro-urartianes, el hatti, l'ibèric i el sumeri.[1] Aquesta teoria es basa en un grapat de cognats i una evidència considerada feble, per la qual cosa la majoria dels lingüistes no accepten aquesta unitat filogenètica com una unitat provada, més enllà de tot dubte, i la consideren una proposta altament especulativa. Les llengües dené-caucàsiques sovint se solen agrupar amb les llengües àustriques en una macrofamília denominada dené-daic.[1]
Un mapa que mostra la possible extensió de les llengües que normalment es consideren membres de la proposada família lingüística dené-caucàsica. ![]() | |
Tipus | família lingüística i macrofamília ![]() |
---|---|
Classificació lingüística | |
ens entitat no física llenguoide ![]() |
La teoria, formulada per primera vegada el 1980 per Serguei Stàrostin, es basa en gran part en el treball d' Alfredo Trombetti, Karl Bouda i Edward Sapir. Molts lingüistes, en particular John Bengtson, han proposat la inclusió del basc també, però el bascòleg francès Michel Morvan no ho va acceptar enterament.