territori cultural històric asiàtic From Wikipedia, the free encyclopedia
La Xina (en xinès simplificat 中国, en xinès tradicional 中國, en pinyin Zhōngguó, literalment 'el País del Mig') és un territori històric asiàtic d'orígens mil·lenaris que va ser un puntal de saviesa en l'antiguitat. Es pot reconèixer una Xina estricta envoltada dels territoris d'altres ètnies, sotmeses al poder central.
Tipus | Regió cultural, regió dividida, pannacionalisme, civilització antiga i país ![]() | |||
---|---|---|---|---|
Epònim | estat de Qin, Estat de Chu, Yelang, khitan, Estat de Jin, tabgatch, Dahe (en) ![]() ![]() ![]() | |||
Localització | ||||
Continent | Àsia ![]() | |||
| ||||
Format per | ||||
Actualment, hi ha dos estats xinesos:
Els xinesos poden ser:
Són molts els factors que cal tenir en compte en decidir si una persona és o no xinesa. A banda de la nacionalitat (raons legals), el lloc de residència (factors geogràfics), l'ètnia (raons biològiques), i l'ascendència (factors històrics i genealògics), d'altres com ara el reconeixement i la identificació de cadascú com a xinès (i amb altra gent) també és important.[1]
Xina és, potser, la civilització viva més antiga del món. El país abasta una amplíssima regió geogràfica amb costums i tradicions que canvien enormement d'unes províncies a altres. La cultura xinesa és un terme ampli que es fa servir per a descriure les bases culturals, fins i tot entre regions xinoparlants fora del continent xinès. Ha estès la seva influència als països del seu entorn (Japó, Corea, Vietnam…) en termes d'arquitectura, cal·ligrafia, filosofia, etc.
Alguns dels exponents de la cultura xinesa són la seva mitologia, la seva filosofia, la seva música i el seu art.
Xina fou el bressol de dos importants corrents filosòfics: el confucianisme i el taoisme. Aquesta cultura també va adoptar el budisme, i donà origen al budisme chan, més popularment conegut a Occident en la seva versió japonesa, el zen. La música xinesa utilitza el bambú (竹 zhú) per a fabricar flautes i caixes.
El xinès (汉语/漢語, 华语/華語, o 中文; pinyin: hànyǔ, huáyǔ, o zhōngwén) és un membre de la família de llengües sinotibetanes. Encara que la majoria de xinesos veuen les varietats parlades com un mateix idioma, les variacions en la llengua parlada són comparables a les diferències entre les llengües romàniques (per exemple, el català i el castellà); l'escriptura xinesa, però, també ha canviat al llarg del temps, encara que molt més lentament que la llengua parlada i, per tant, manté molta més uniformitat.
Vora una cinquena part de la població del món, uns 1.200 milions de persones, parla alguna forma de xinès com a llengua materna. Això fa que sigui la llengua amb més nombre de parlants nadius del món. La llengua xinesa, parlada en la manera de l'estàndard mandarí (普通话), és l'idioma oficial (官方语言) de la República Popular de la Xina i de la República de la Xina, un dels quatre idiomes oficials de Singapur, i un dels sis idiomes oficials de les Nacions Unides.
L'escriptura xinesa està basada en l'ús dels signes propis anomenats "caràcters xinesos" (漢字 / 汉字, pinyin hànzì). Aquest sistema d'escriptura, d'origen logogràfic i similar en aquest sentit als sistemes maia i egipci, és un dels trets més distintius de la cultura xinesa. Hi ha milers de caràcters que s'han utilitzat durant almenys tres mil anys com a escriptura, i que van ser adoptats també per altres llengües asiàtiques, en particular el japonès, el coreà i el vietnamita. Aquestes dues últimes van abandonar quasi per complet l'ús de caràcters durant la segona meitat del segle xx, mentre que al Japó es continuen utilitzant els caràcters, que s'anomenen kanji.
Artefactes procedents de la Xina es remunten ja a l'any 10000 aC i des de l'antiguitat existien escultors xinesos, però el gruix del que més es coneix com a escultura xinesa prové d'uns pocs períodes històrics. Un dels monuments més coneguts arreu és l'espectacular exèrcit de terracota reunit a la tomba de Qin Shi Huangdi, el primer emperador de la important però de curta durada dinastia Qin que va precedir la dinastia Han (206 aC - 220 dC). Els Han també destaquen pel seu aixovar funerari, si bé ja no es tracta de figures de grans dimensions com les del primer emperador ni tampoc compten amb una voluntat marcadament realista, tan palesa en les primeres.
La primera escultura budista que es troba a la Xina data del període dels Tres Regnes (segle iii), mentre que l'escultura de les grutes de Longmen, prop de Luoyang (província de Henan) ha estat àmpliament reconeguda per la seva elegància i qualitats especials.
El període considerat com l'edat d'or de la Xina és la dinastia Tang, coincidint amb l'edat mitjana a Europa. Figures decoratives d'aquesta època es van fer famoses al món occidental durant la primera meitat del segle xx.
Xina destaca per la quantitat i la importància dels seus invents i descobriments. Alguns dels més destacats en són: