Култура Винча (ок. 5500 г. – 4100 г. пр. н.е. [1]) е обобщено наименование на неолитни култури разпространени предимно в Централните части на Балканския полуостров. Носи името си от епонимното праисторическо селище Винча, днес предградие на Белград. На север ареалът ѝ достига средното течение на р. Тиса, на юг – северната част на Скопското поле, на запад – Усора на река Босна, и на изток – Софийското поле и Долнодунавската равнина до поречието на р. Осъм. Обхваща териториите на днешна Сърбия, Румъния, Северна Македония, Босна и Херцеговина и България.
![]() | Тази статия се нуждае от подобрение. Необходимо е: проверка - АИА. Ако желаете да помогнете на Уикипедия, използвайте опцията редактиране в горното меню над статията, за да нанесете нужните корекции. |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/60/Vin%C4%8Da_culture_locator_map.svg/640px-Vin%C4%8Da_culture_locator_map.svg.png)
В технологично отношение е определена като един от центровете за най-ранната на медната металургия в Европа, локализиран в Беловоде, Източна Сърбия.
Много характерни са керамичните антропоморфни фигурки и други изделия от изпечена глина. В по-старите научни трудове свързани с Винчанската култура тя погрешно е свързвана с първите индоевропейци, троянците или пеласгите и дори преддинастичен Египет.[2][3]
В Централните Балкани носителите на една от първите неолитни човешки култури принадлежат към Културния комплекс Старчево - Кереш - Криш, който датира от ранния и средния Неолит. Това наименование обозначава три близки култури: Старчевска, Керешка и Кришка, които са обхващали района на днешна Югоизточна Унгария, Сърбия и Румъния.[4] Като връзка между културите „Старчево“ и „Винча“ се посочват главно формите на грънчарството и фигурките, както и от жилищата и територията, която са обхващали, въпреки че в археологията съществува и втора хипотеза за възникването на културата Винча, в която миграцията от югоизточните Балкани изиграва значителна роля.[5]
Географски ареал и демография
![Thumb](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/f/f8/Vincafigure.jpg)
Културата на Винча е обхващала регион от Югоизточна Европа (главно включващ Балканите), разпростиращ се на територията на съвременна Сърбия, но също така и на части от Румъния, България, Босна и Херцеговина, Черна гора, Северна Македония и Гърция.[6]
Около 7000 г.пр.н.е. ледените маси в Европа започват да се топят, а иглолистният горски пояс отстъпва на север. Климатът се променя, става по-топъл и влажен. Това благоприятства развитието и появата на широколистните гори, чието разпространение на Балканския полуостров е значително след началото на този период. На Балканите от началото на Неолита до възникването на Винчанската култура изминава цяло хилядолетие.
Този регион вече е бил заселен от земеделски общества още при т.н. първи умерен неолит (FTN). По време на развитието на Старчевската култура хората започват да изграждат къщи и да изработват изключително качествена керамика с тънки стени, украсена с геометрични мотиви и статуетки с конични и цилиндрични глави, напомнящи фигурки на Културата Винча. През периода на процъфтяване на Културата Винча се наблюдава устойчив прираст, което довежда до безпрецедентна гъстота на населението и селищата. Селищата, принадлежащи към Културата Винча са значително по-големи от всяка друга европейска култура от това време, в някои случаи надминаващи дори тези от Егейското крайбрежие и Близкия Изток през ранната Бронзова епоха, които се явяват хилядолетие по-късно. Едно от най-големите селища е Винча-Бело Бърдо (предградие на днешния Белград, Сърбия), което е обхващало 29 хектара, а населението му е наброявало около 2500 души.[6][7]
Външни препратки
- Винча – градът, който пази тайни от 7000 г. край Дунава
- (en) Mills S. and Mirea P., eds. 2011. The Lower Danube in prehistory, Proc. of the int. conf., Alexandria, 3-5 November 2010. Bucureşti: Editura Renaissance.