From Wikipedia, the free encyclopedia
Второто, третото и четвъртото правителство на Георги Кьосеиванов са петдесет и пето, петдесет и шесто и петдесет и седмо правителство на Царство България, назначени с Укази № 282, № 169 и № 178 от 4 юли 1936 г.[1], 14 ноември 1938 г.[2] и 23 октомври 1939 г.[3] на цар Борис III. Управлява страната до 15 февруари 1940 г., след което е наследено от първото правителство на Богдан Филов.
Правителство на Георги Кьосеиванов 2, 3, 4 | ||||
![]() | ||||
Общи | ||||
---|---|---|---|---|
Държавен глава | Борис III | |||
Председател | Георги Кьосеиванов | |||
Сформиране | 4 юли 1936 | |||
Разпускане | 15 февруари 1940 | |||
Първоначален състав | ||||
Министри | 10 | |||
~ мъже | 10 | |||
~ жени | 0 | |||
Хронология | ||||
Назначено от | Борис III | |||
|
В началото на 1937 г. е приет новият избирателен закон. В него се предвижда задължително начално образование за селските и прогимназиално – за градските общински съветници. Гласуването на мъжете е задължително. Право да избират се дава само на жените майки със законен брак. Няколко седмици по-късно се провеждат изборите за общински съветници, които завършват с успех за правителството. Гласуват едва 59% от избирателите, над 21% от бюлетините са недействителни. Една година по-късно се провеждат и парламентарните избори. Ограниченията в избирателния закон, както и забраната за легална политическа дейност дава на кабинета възможност да вкара 93-ма свои представители в Народното събрание срещу 67 депутати на опозицията (от тях шестима комунисти са касирани заради пропагандата в тяхна полза на радио „Москва“). Основните сили от нея се обединяват още преди изборите в т.нар. Конституционен блок (БЗНС „Врабча-1“, БЗНС - Пладне, БРП (к.), Радикалната, Либералната и Демократическата партия и БРСДП).[4]
В края на 30-те години на 20 век агресивността на фашистките държави се засилва. През октомври 1936 г. Германия и Италия сключват договор за съвместна външна политика. Един месец по-късно към тях се присъединява и Япония, завладяла огромни територии от Китай. На 11 март същата година Германия поглъща Австрия, а на 30 септември със съгласието на Англия и Франция (Мюнхенското споразумение) получава Судетската област. Шест месеца по-късно Германия завзема цяла Чехословакия. Опитите на западните демокрации чрез отстъпки да спрат агресията само засилват апетитите на Тройния съюз. През април 1939 г. Италия окупира Албания, а Германия денонсира договора си за нападение с Полша.[4]
Кризата достига върха си на 23 август 1939 г. с подписването на пакта за ненападение между СССР и Третия райх. Договорът има тайна клауза за разделяне на територията на Полша между двете държави. Един месец по-късно тя изчезва от европейската карта, а войната се превръща в световна. В тежката международна обстановка кабинетът на Кьосеиванов повежда политика на неутралитет. На 31 юли 1938 г. министър-председателя подписва с Балканския пакт т.нар. Солунско споразумение. Турция, Гърция, Югославия и Румъния се отказват от ограниченията във военната област, наложени на България в Ньой. Страната има по-големи възможности да се бори за ревизия на договора по мирен път. През 1938 г. е подписан и пакта за вечно приятелство с Югославия.[4]
Две седмици след като Германия напада Полша и войната се превръща в световна, правителството ни официално декларира неутралност на страната – 15 септември 1939 г. Българското общество отново (както през Първата световна война) е разделено на две. Обединената демократична опозиция е твърдо за поддържане на тесни икономически, политически и ако трябва дори военни връзки с Англия, Франция и Америка. На другия полюс мощните профашистки среди (Народното социално движение, част от действащите и запасните офицери и интелигенцията, младежките националистически организации) са за обвързване на България с Германия. В нейната помощ много българи виждат единствената възможност страната да си възвърне загубените при националните катастрофи земи. Позициите на тази част от българското общество се засилват от икономическа обвързаност с Третия райх – над 65% от вноса и износа на България.[4]
Бързо променящата се международна и вътрешнополитическа обстановка принуждават цар Борис III да разпусне Народното събрание и да се освободи от неудобните министри. Изборите за XXV обикновено народно събрание са проведени през декември 1939 г. и осигуряват пълна победа на последователите на дворцовата политика. Водеща роля в новия кабинет имат политически дейци германофили.[4]
Безпартийният кабинет, оглавен от Георги Кьосеиванов, е образуван от военни и граждански дейци, приближени на монарха и провождащи политиката на двореца.
Сформира се от следните 10 министри:[4]
министерство | име | партия | |
---|---|---|---|
председател на Министерския съвет | Георги Кьосеиванов | безпартиен | |
вътрешни работи и народно здраве | Иван Красновски | безпартиен | |
външни работи и изповедания | Георги Кьосеиванов | безпартиен | |
народно просвещение | Димитър Мишайков | Народно социално движение | |
финанси | Кирил Гунев | безпартиен | |
правосъдие | Ангел Карагьозов | безпартиен | |
война | Христо Луков | военен | |
търговия, промишленост и труд | Димитър Вълев | безпартиен | |
земеделие и държавни имоти | Ради Василев | безпартиен | |
обществени сгради, пътища и благоустройство | Спас Ганев | безпартиен | |
железници, пощи и телеграфи | Тодор Кожухаров | Народно социално движение |
министерство | име | партия | |
---|---|---|---|
железници, пощи и телеграфи | Михаил Йовов | военен | |
народно просвещение | Николай Николаев | безпартиен |
министерство | име | партия | |
---|---|---|---|
търговия, промишленост и труд | Димитър Бъров | безпартиен | |
правосъдие | Александър Огнянов | безпартиен | |
земеделие и държавни имоти | Банко Банков | безпартиен |
министерство | име | партия | |
---|---|---|---|
война | Теодоси Даскалов | военен | |
народно просвещение | Георги Манев | безпартиен | |
вътрешни работи и народно здраве | Николай Николаев | безпартиен |
министерство | име | партия | |
---|---|---|---|
правосъдие | Илия Кожухаров | безпартиен | |
търговия, промишленост и труд | Стоян Никифоров | безпартиен |
министерство | име | партия | |
---|---|---|---|
вътрешни работи и народно здраве | Никола Недев | безпартиен | |
финанси | Добри Божилов | безпартиен | |
правосъдие | Никола Йотов | безпартиен | |
търговия, промишленост и труд | Илия Кожухаров | безпартиен | |
земеделие и държавни имоти | Иван Багрянов | безпартиен | |
железници, пощи и телеграфи | Владимир Аврамов | безпартиен |
министерство | име | партия | |
---|---|---|---|
обществени сгради, пътища и благоустройство | Владимир Аврамов (упр.) | безпартиен |
министерство | име | партия | |
---|---|---|---|
народно просвещение | Богдан Филов | безпартиен | |
правосъдие | Васил Митаков | безпартиен | |
търговия, промишленост и труд | Славчо Загоров | безпартиен | |
обществени сгради, пътища и благоустройство | Димитър Василев | безпартиен | |
железници, пощи и телеграфи | Петър Габровски | безпартиен |
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.