From Wikipedia, the free encyclopedia
Светогорската лавра (на украински: Свято-Успенська Святогірська лавра) е православен манастир на Украинската православна църква (Московска патриаршия) в град Святогорск, Донецка област. От монасите, които са работили в манастира, 17 са прославени като светци. През 2004 г. той получава статут на лавра.
Светогорска лавра на украински: Свято-Успенська Святогірська лавра | |
![]() | |
![]() | |
Вид на храма | мъжки манастир |
---|---|
Страна | ![]() днес ![]() |
Населено място | Святогорск |
Религия | Украинска православна църква (Московска патриаршия) |
Реликви | Святогорска икона, мощи на светии |
Статут | Лавра |
Състояние | Действащ |
Сайт | svlavra.church.ua |
Светогорска лавра в Общомедия |
До 1918 г. е наричан Светогорски Успенски скит, киновия на Харковската епархия. От 2007 г., след разделянето на Донецката епархия, лаврата, въпреки че се намира на територията на Хорловска епархия, е приписан към Донецката.
Манастирът е на десния, висок бряг на Северски Донец (на т. нар. Свети гори, в националния парк със същото име). Освен наземните сгради, има и пещери в скалите.
Според църковните легенди първите монаси се заселват през XIV или XV век. Първото писмено споменаване на местността Свети гори е от 1526 година. То се среща в записките на императорския посланик Сигизмунд фон Херберщайн.
Първото надеждно споменаване на манастира е от 1624 г., когато на духовенството е дадена царска грамота, даваща правото да притежава тази земя. През 1679 г. манастирът е превзет и ограбен от кримските татари. Към манастира принадлежал и вече несъществуващия гороховатски Богородичен скит. Впоследствие манастирът е възстановен. Към втората половина на 18 век губи своето отбранително значение, превръщайки се основно се земевладелски.
През 1787 г. с указ на руската императрица Екатерина II Светогорският манастир е опразнен, а селата, земите и земите, принадлежащи към него, са иззети към хазната. През 1790 г. княз Потьомкин-Таврически става новият собственик на Светогорието. С указ на Светия синод монашеските храмове „Успение Богородично“ и „Свети Николай“ са превърнати в енорийски църкви, а останалите са опразнени и разрушени. Манастирът остава затворен състояние почти 57 години. Земите остават на рода Потьомкин.
През 1844 г., по ходатайство на помешчицата Татяна Потьомкина, с указ на руския император Николай I, Светогорският манастир е възстановен. През следващите 70 години той достига разцвет, превръщайки се в един от най-големите в Руската империя. Манастирът притежава тухлени работилници, мелници, различни цехове, търговски магазини, известен е със своите гледки и привлича много поклонници. В края на 19 век на мястото на катастрофата на влака с императорското семейство в село Борки е построен Спасо-Светогорският скит с катедралата „Христос Спасител“. Съществуват и пещерите Арсениев скит и Ахтирски скит. Преди Първата световна война в манастира има около 600 монаси.
Събитията от 1917 г. и началото на новата съветска власт се отразяват трагично на по-нататъшната съдба на Светогорския манастир, чието ограбване започва през януари 1918 година.
През 1922 г. манастирът е ликвидиран и на негово място е образуван „Дом за отдих на трудещите се от Донбас“. Настъпва окончателната разруха на манастира.
Светогорският манастир е отворен отново през 1992 година. Първите обитатели са монах, свещеник (бъдещия архимандрит) Серафим и четирима млади послушници от Донецк.
През 1995 г., когато броят им се увеличава, започва възстановяването и реставрацията на храмовете и сградите на манастира.
На 28 ноември 2003 г. към Светогорският манастир са прехвърлени жилищните и битови сгради, намиращи се дотогава под юрисдикцията на Славяногорския исторически и архитектурен резерват и санаториум „Свети гори“.
На 9 март 2004 г. Светият Синод на Украинската православна църква с благословията на патриарх Алексий II дава на манастира статут на лавра.[1] Така Светогорският манастир става третата православна лавра в Украйна (след Киевско-Печерската и Почаевската).
На 5 декември 2005 г. се състои епископската хиротония на наместника на лаврата, архимандрит Арсений Яковенко.
На 7 юли 2009 г. манастирът се сдобива с мощите на първия игумен на Светогорския скит при възобновяването му през 1844 г. архимандрит Арсений Митрофанов и мощите на провидеца преподобния Исаакий Головин.[2]
Светогорската лавра е важен духовен център на православното паство в Източна Украйна. Възстановени са Успенската катедрала, манастирската камбанария с Покровската църква, най-старата манастирска църква в чест на монасите Антоний и Теодосий Печерски. Възстановен е храмът в чест на монах Алексий и храмът „Свети Николай“ на върха на скалата. Възроденият скит на Вси светии с дървената църква е паметник на дървената архитектура.
Всички храмове, пещери и оцелели сгради са върнати на манастира. През лятото на 2014 г. 800 бежанци, включително 300 деца, намират подслон в него.[3]
Светият синод на Украинската православна църква определя Лаврата за седалище на епископите Инокентий Шестопал и Иполит Хилко (преди това и на епископ Сергий Зализницки).
Първите монаси изкопават църкви и килии. През малки отвори за прозорци в тях прониква светлина. Килиите са свързани с квадратна сводеста зала, с масивен стълб в центъра. На източната стена все още се виждат следи от иконостаса на първата подземна църква на Светогорския манастир преди 1632 г. Отначало тя се нарича „Успение Богородично“, след това Николаевска, а през 19 век – „Йоан Кръстител“.
От тази пещерна църква се разклоняват лабиринти от коридори и килии. Малък коридор я свързва с квадратна трапезария, северно от която е имало проход към горното трето ниво на пещерите, където е била църквата Успение Богородично. Втори проход води до долното ниво на пещерите с пещерната Алексеевска църква с височина до 4 м. През 1753 г., по времето на императрица Елисавета Петровна, тук е заточен разколникът Чекменев, който „сеел ерес сред простолюдието“. Олтарната част на Алексеевската църква е имала формата на сегментна транца и е била отделена от основното пространство с пиластри, върху които се опирала арката, където е прикрепен иконостасът.
На друго място в хълма се намира църквата на монашеските отшелници Антоний и Теодосий. Малък коридор, издълбан в скалата, се разклонява на три други, водещи до основното място в църквата. Основана е от последователите на киевските монаси, избягали тук от ордите на Бату. Недалеч от нея археолозите са открили посуда от 8 – 10 век.
На място на скалата стърчат останките от трикамерната църква „Свети Николай“, построена в стила на слободския барок. Според рисунка на манастира, през 1679 г. на това място се издигат три масивни конуси с издълбани прозорци. Очевидно пещерната църква „Успение Богородично“ под въздействието на природата или човека частично се срутва и излага част от интериора (вътрешното пространство).
Храмове и параклиси, разположени на територията на Святогорската лавра:
Преди това към манастира също са били църквите: „„Преображение“ (с долна църква в чест на Казанската икона), Ахтирска (болничен скит), трапезната църква „Рождество Богородично“, на преподобния Арсений Велики в Арсениевия скит, катедралата „Христос Спасител“ в Спасо-Светогорския скит.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.