различните териториални владения на графовете и в последствие – на херцозите на Савоя, принадлежащи към Дом Савоя, от XI век до Обединениет From Wikipedia, the free encyclopedia
Савойски държави (на френски: États de Savoie) или Държави на Дом Савоя (на френски: États de la maison de Savoie), наречени също „Сардински държави“ след 1720 г. (на италиански: Stati Sardi), са изрази, определящи различните териториални владения на графовете и впоследствие – на херцозите на Савоя, принадлежащи към Дом Савоя, от 11 век до Обединението на Италия през 1861 г.
Савойски държави | |
— Независими държави, първоначално част от Свещената Римска империя — | |
1003 – 14 март 1861 | |
Континент | Западна Европа |
---|---|
Столица | Шарбониер (11век) Монмелиан (11 век-1295) Шамбери (1295 – 1562) Торино (1562 – 1792) Каляри (1792 – 1815) Торино (1815 – 1861) |
Официален език | Френски, италиански, латински, пиемонтски, франко-провансалски, окситански. |
Религия | Римокатолицизъм |
Династия | Дом Савоя |
26 януари 1000 – 19 юли 1048 | Хумберт I Савойски, 1-ви граф на Мориен |
1849 – 1861 | Виктор Емануил II Савойски, последен херцог на Савоя |
История | |
Първо споменаване на Графство Савоя в полза на граф Хумберт I Савойски; други владения: Графство Салморан (1003), Графство Беле и Графство Нион (1018), Графство Аоста (1024), Шабле (1032), Графство Мориен (1038). Война за бургундското наследство: след смъртта без потомство на Рудолф III Бургундски, Конрад II от Свещената Римска империя наследява трона на Бургундия. Получаване чрез брак на Маркграфство Торино и Маркграфство Суза Получаване на права върху Бюже, Пиемонт и Пеи дьо Во | 1003 1032 – 1034 1045 или 1046 1207 |
Томас I Савойски става имперски викарий за Ломбардия Придобиване на Графство Ница Придобиване на Графство Женева Издигане на графството в херцогство от император Сигизмунд Люксембургски | 1226 1388 1401 1416 |
Вследствие на Мира от Като Кабрези и на победата на херцог Емануил Филиберт при Сен Кантен начело на Имперската армия срещу Кралство Франция столицата се мести от Шамбери в Торино Френско-савойска война: победа на Кралство Франция. Договор от Лион (1601): загуба на Брес, Пеи дьо Жекс и Бюже, но възстановяване на Маркграфство Салуцо Придобиване на Херцогство Монферат | 1563 1600 – 1601 1703/1713 |
Обсада на Торино Война за испанското наследство: Утрехтски мирен договор (1713) – получаване на Кралство Сицилия Лондонският договор, подписан от Четворния алианс и приложим през 1720 г.: императорът на Свещената Римска империя Карл VI преотстъпва Сардиния на Виктор-Амадей II Савойски в замяна на Сицилия. Сардиния е създадена като кралство, а Савойските държави стават Сардински държави. | 1706 1701 – 1714 1718 |
Битка при Асиета: победа срещу Кралство Франция Френска инвазия: победа на Наполеон Бонапарт над Виктор Амадей III Либерално революционно движение: начало на обединението на Италия: Рисорджименто. | 17 юли 1747 1796 – 1797 1821 |
Край на Виенския конгрес: възстановяване на Пиемонт, Ница и Савоя Първа война за италианска независимост: победа на Австрия Втора война за италианска независимост: френско-сардинска победа над Австрия. Договор от Цюрих: анексиране на Ломбардия. Договор от Торино: присъединяване на Савоя и на Ница към Франция. | 9 юни 1815 23–26 март 1848 10 ноември1859 |
| |
Савойски държави в Общомедия |
Основаването на Савойските държави започва с установяването в Мориен на граф Хумберт I Савойски, който държи контрола върху редица графства: Савойско графство през 1003 г. (титлата „граф“ е спомената за първи път едва през 1143 г. от епископа на Беле Ото[1]), след това – Графство Беле, Графство Нион през 1018 г. и накрая – Графство Аоста през 1024 г.[2][3] Той също така доминира северната част на Графство Виен преди 1025 г. (притежание до 1355 г.) и Графство Серморан. Чрез брак придобива владения във Вале и Шабле.[2] Ото I Савойски също се сдобива чрез брак с огромни владения в Северна Италия, със Суза (ключ към прохода Мон Сени), Ивреа, Пинероло[4] и Торино.[5] Петър II Савойски увеличава графските владения, по-специално с Пеи дьо Жекс и Пеи дьо Во през 13 век.
През 13 век графовете на Савоя получават титлата „имперски викарий“[6] (Томас I Савойски през 1226 г. за цяло или част от Кралство Италия, а Петер II през 1263 г.[7]). Тя им дава необходимата правна сила, за да се налагат на всекиго другиго и по-специално – над епископите.[6][7] През 1365 г. граф Амадей VI Савойски получава титлата „постоянен имперски викарий“ за владения си, включващи градовете и епархиите на Сион, Лозана, Женева, Аоста, Ивреа, Торино, Мориен, Тарентез, Беле и Савойското графство. Решението обаче е отменено на следващата година.[6]
През 1323 г. след смъртта на граф Амадей V Савойски Савойското графство се състои от 8 региона, включващи повече от 80 териториални единици.[8] 20 г. по-късно териториалните единици са повече от 94. 8-те основни региона са:[9][10][11]
След 1355 г. териториите на Дом Савоя се разширяват и 8-те региона са допълнени от:[9]
Към тях се добавят и Пеи дьо Жекс, „Новите земи на Прованс“ (бъдещо Графство Ница) и Пиемонт.[10]
При царуването на Амедей VIII Савойски (1391 – 1439) е налице значимо разрастване на Савойските държави. От 1388 г. чрез договор с Абатство Сен Пон[N 5] (известен като Обвързване на Ница със Савоя) придобиването на Графство Ница и на неговото пристанище позволява достъп до Средиземно море. Армиите на херцог Амадей VIII Савойски контролират Вал д'Осола през 1411 г., което позволява контрола и над Кол дю Симплон (загуба на територия през 1417 г.). През 1413 г. херцогът получава окончателния апанаж на Маркграфство Салуцо. През 1416 г. той получава херцогската титла и директния апанаж на Пиемонт от император Сигизмунд Люксембургски. В периода 1401/02 – 1424 г. херцогът купува от наследниците на последния граф Графство Женева (с Женева и по-късно с Анси), станало васално през втората половина на 14 век.[12] От 1460 г. то става апанаж на Женевоа.[13]
Савойската държава почти не се развива по време на нещастното управление на Карл III Савойски (1504 – 1553):[14]
В същото време френският крал Франсоа I, който отива на война в Милано, окупира Бург ан Брес, Шамбери и Савоя, долините Мориен и Тарантез, за да осигури преминаването си в Италия между 1536 и 1559 г.
Савойските държави вече не съществуват. Това първо анексиране довежда до възстановяване на Савойските държави при херцог Емануил Филиберт Савойски и прехвърлянето на столицата от Шамбери в Торино през 1563 г.
От 16 до 18 век Савойските държави достигат своя развет. С Договора от Лион през 1601 г. след френската окупация Савойската държава губи териториите на Брес, Пеи дьо Жекс и Бюже в полза на краля на Франция, но въпреки това си възвръща Маркграфство Салуцо.[15]
Въпреки новата френска окупация през 1690 – 1696 г. Дом Савоя все още контролира териториите и алпийските проходи, свързващи Франция с Италианския полуостров.[16] С Договора от Торино от 1696 г. (чл. 2). Кралят на Франция дава Пинероло на Савойския херцог.[17] Френските войски отново окупират Савойското херцогство от ноември до декември 1703 г. чак до Договора от Утрехт през 1713 г. Той, както и Договорът от Ращат, позволяват на херцога да анексира част от Миланското херцогство, провинциите Алесандрия (Ломелина и Валенца) и Валсезия, както и три ескартона на Бриансоне: „Крал Виктор Амадей II взима всичко, което се намира във водата до Пиемонт":[18] долините на От Дуар, на Клюзон и на От Варайта с фортовете на Ексилес и на Фенестреле. Освен това на 2 декември 1713 г. Виктор Амадей II е титулуван за крал в Палермо и получава Кралство Сицилия. През този период Савойското херцогство се разширява с територията на Херцогство Монферат при окупацията през 1703 г., след което Императорът преотстъпва друга част от тази територия през 1708 г. и накрая се стига до пълното ѝ анексиране през 1713 г. вследствие на Договора от Утрехт.
Договорът от Лондон от 1718 г. позволява размяната с Хабсбургите на тази корона с короната на Кралство Сардиния. От този момент Савойските държави се издигат в кралство и се наричат Сардински държави, чиято неостровна част е определена като Сардински континентални държави.
Въпреки това 30 г. по-късно – в периода 1742 – 1748 г. Савойското херцогство е отново окупирано от испанските войски поради сближаването му с Австрия.
Политическата ситуация на Савойските държави е променена с Албертиновия устав, като трансформира бившата абсолютна монархия в конституционна монархия и значително намалява автономията на държавите спрямо централната власт. Това Перфектно сливане довежда до края на суверенния Сенат на Савоя и на вицекралството на Сардиния. Административната система на Кралство Сардиния е реформирана отново през 1859 г. след Втората война за италианската независимост и анексията на Ломбардия с Декрет Ратаци. Той разделя кралството на 17 провинции, за да замени старите подразделения. Тази административна система все още се използва в Италия.
Разпадането на Савойските държави продължава главно поради Рисорджименто. В тази рамка на 24 март 1860 г. е подписан Договорът от Торино между Наполеон III – император на французите и Виктор Емануил II – херцог на Савоя и крал на Сардиния. Виктор Емануил III, според условията на договора, отстъпва на Франция Графство Ница, към което са прибавени Мантон и Рокбрюн – владения на Княжество Монако, самопровъзгласили се за свободни градове през 1848 г., които Френската империя купува от принца на Монако Шарл III за 4 млн. златни франка през 1861 г. Този район е днешният район Ница – част от новосъздадения департамент Алп Маритим, и Савойското херцогство, формирано от департаментите Савоа и От Савоа. Въпреки това Договорът от Торино не включва общините Tанд и Ла Бриг,[N 6] декларирани като „ловни полета“ на крал Виктор Емануил II, които остават сардински и по-късно италиански до 1947 г.
През 1861 г. Кралство Сардиния анексира останалата част на италианския полуостров, за да се трансформира в Кралство Италия.
Държави, отдавна включени в Савойските държави (някои региони също са постоянна част от Савойските държави):
Провинции – част от савойските държави от 13 век до Договора от Лион през 1601 г.:
Региони – временна част от Савойските държави (други региони са част от него за по-кратко):
La Savoysiade, епос в стих на Оноре д'Юрфе (Honoré d'Urfé) (1609).
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.