From Wikipedia, the free encyclopedia
Новият историцизъм е течение в литературната теория, което се развива през 80-те години на ХХ век, главно чрез работата на литературните историци Стивън Грийнблат, Луис Монтроуз, Катрин Галахър, Стивън Оргъл, Питър Сталибрас, Джонатан Долимор, Джейн Томпкинс, Джийн Хауард, но си спечелва разпространение и влияние през 90-те години, когато към движението започват да бъдат причислявани и Уолтър Бен Майкълс, Дон Уейн, Артър Мароти, Анабел Патерсън, Дебора Шугър и мнозина други.
Новите историци се стремят едновременно да разберат произведението през неговия исторически контекст и да разберат културната и интелектуална история през литературата, която документира новата дисциплина в историята на идеите. Мишел Фуко базира неговия подход едновременно върху неговата теория за границите на колективното културно познание и на неговата техника за проучване на широк масив документи, за да се разбере епистемата в определено време. Новият историцизъм е обявен за по-неутрален подход към историческите събития и за чувствителен към различните култури. Харолд Арам Веесер, в предговора на прочут сборник с есета, озаглавен Новият историцизъм (1989)[1], отбелязва, че основните положения, които се появяват непрекъснато в Новия историцизъм са:
Новият историцизъм може да бъде видян като постмодерно и отвъдатлантическо продължение на 'културния материализъм' – концепцията, добила популярност във Великобритания след средата на ХХ в.[3]
По отношение на историцизма и политическите интерпретации Новият историцизъм е задължен на марксизма. Но докато марксизмът (поне в своите по-груби форми) гледа на литературата като част от една „суперструктура“ („надстройка“), в която се проектира икономическата „основа“ (тоест материалните отношения на продукцията), привържениците на Новия историцизъм се стремят да заемат по-нюансирана гледна точка, гледайки на литературата не само като на класово относима, но като я разширяват по отношение на социума по-общо. Тази гледна точка произтича главно от Мишел Фуко и неговата работа в критическата теория (главно книгите му История на лудостта в класическата епоха, 1961, и Археология на знанието, 1969), а също от трудовете на антрополога Клифърд Гиърц Интерпретация на културата (1973) и Локална наука (1983).
Българският литературовед Йордан Ефтимов оценява ползата на Новия историзъм преди всичко с оглед разглеждането на художествената литература като съвсем не невинно занимание:
„ | „Това, което е особено полезно за съвременното българско литературознание, е, че ако следваме тази концепция за литературата, ние не би трябвало да мислим, че идеологията е нещо привнесено в нея. Че има някаква „чиста“ литература, която обаче понякога става заложник на властта и идеологията. Защото литературата е продукт на историята, но също е и неин автор.“[4] | “ |
Харолд Блум критикува Новия историцизъм, защото води до редуциране на литературата в бележка под линия на историята и че не обръща никакво внимание на детайлите от поетиката при анализа на литературните произведения.
Критическа реакция на Новия историцизъм, представен от есетата в едноименния сборник, е засвидетелствана от Стенли Фиш с неговия текст „Млади и неспокойни“, поместен в края на самата книга. Изводът е, че след като „методологията на Новия историцизъм (за разлика от отговорите, които той дава на едни всъщност съвсем традиционни въпроси) в крайна сметка не е различна от всяка друга, то твърдението му, че е политически ангажиран по начин, по който другите историцизми не са, не може да бъде удържано“[5]. Kритични методологически забележки формулира и Хейдън Уайт в последното есе от същия сборник[6].
В популярна форма неодобрение към Новия историцизъм е изказал публично и романистът Майкъл Крайтън. В лекция през 2002 г. той заявява, че Новият историцизъм е заразен от употребата на крещяща спекулация, която превръща критиката в трудна или невъзможна за традиционната логика и фактологични критерии:
„ | „вашият анализ на причините за Първата световна война може да бъде дискутиран от други авторитети /власти/. Но вашето есе в стила на Новия историцизъм, което включва вашата собствена фантазия за това какво би било, ако се бяхте били в Първата световна... добре, това е неоспоримо. И дори още по-добре, какво ще кажете за теория за произхода на войната започваща от палеолитния човек в пещерите? Това вече е наистина неоспоримо“.[7] | “ |
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.