италианска маркиза - филантроп от френски произход от 18. – 19. век From Wikipedia, the free encyclopedia
Жулиет Викториан Франсоаз дьо Колбер-Молеврие, по мъж Фалети ди Бароло (на френски: Juliette Victorienne Françoise de Colbert-Maulévrier, на италиански: Giulia Vitturnia Francesca Colbert di Maulévrier coniugata Falletti di Barolo), е италианска филантропка и маркиза от френски произход, позната в Пиемонт и в Италия като Преподобната маркиза Джулия ди Бароло (на италиански: Venerabile Marchesa Giulia di Barolo).
Жулиет Колбер (Джулия ди Бароло) Juliette Victorienne Françoise de Colbert-Maulévrier | |
маркиза-филантроп, преподобна на Католическата църква | |
![]() | |
Маркиза на Молеврие Маркиза на Бароло | |
---|---|
Родена | 27 юни 1785 г. Молеврие, Франция |
Починала | 19 януари 1864 г. |
Почитана в | Католическата църква |
Атрибути | Преподобна |
Семейство | |
Баща | маркиз Едуард Виктюрниан Шарл Рене Колбер |
Майка | Анмари Луиз дьо Кренол |
Съпруг | маркиз Карло Танкреди Фалети ди Бароло |
Деца | не |
Жулиет Колбер (Джулия ди Бароло) в Общомедия |
Жулиет Колбер е родена на 26 юни 1785 г. в Молеврие в католическия регион Вандея на Пеи дьо ла Лоар, Кралство Франция в благородническо семейство: прачичо ѝ Жан-Батист Колбер е министър на финансите на крал Луи XIV, а баща ѝ Едуард Виктюрниан Шарл Рене Колбер (* 1754, † 1839) е маркиз на Молеврие, енергичен и дълбоко религиозен човек.
Тя има една сестра и двама братя: Елизабет Мари (* 11 февруари 1783, † 19 април 1835), Едуард Огюст († ноември 1817) и Шарл Антоан (* 11 февруари 1793, † 26 юли 1859). Има и един полубрат – Рене Оливие (* 19 март 1813) от втория брак на баща ѝ.
На земите на баща ѝ живеят много семейства, на които той се опитва да помогне, като раздава помощи за образованието на децата. В навечерието на Френската революция, на Асамблеята, свикана от благородниците в Анже през 1788 г. като подготовка за Генералните щати, бащата на Жулиет предлага да се откажат от многобройните феодални привилегии, но превземането на Бастилията възбужда духовете. Изтребени са множество жители на Вандея – жени, деца и възрастни хора, включително и семейството на майката на Жулиет, когато тя е едва на 7 г.; много нейни роднини, принадлежащи към най-висшите сфери на френската аристокрация, са публично екзекутирани, а семейният замък – разграбен.
Семейството ѝ емигрира през 1792 г., а майка ѝ Анмари Луиз дьо Кренол умира в Брюксел през 1793 г. След като се скита из Холандия и Германия, семейството ѝ се установява в Кобленц – град в днешна югозападна Германия. Там под строгия надзор на баща ѝ, който насажда у децата си живо религиозно чувство, Жулиет получава превъзходно за времето си образование. Благодарение на него тя формира по-широка от обичайната за жените от нейния ранг култура, изучавайки френски, английски, немски, италиански и латински език и литература, както и история, география и философия.
В юношеските години Жулиет е част от почетните придворни дами на Жозефин дьо Боарне – първата съпруга на Наполеон Бонапарт. Именно в обкръжението на френския двор тя се запознава с маркиза от Пиемонт Карло Танкреди Фалети ди Бароло – бъдещ двоен кмет на Торино и бъдещ държавен съветник. Двамата сключват брак на 18 август 1806 г. в Париж. Привързаността помежду им, основана на дълбоката вяра и на милосърдието, с времето става все по-чиста и по-силна. Двойката е бездетна.
През 1814 г. семейството се мести окончателно в град Торино, Северна Италия в двореца на Карло Танкреди – Палат Фалети ди Бароло (Palazzo Falletti di Barolo). Палатът по онова време е място за срещи на културния и политически елит на Торино, както и място на благотворителни дейности. В него до смъртта си на 31 януари 1854 г. живее известният патриот и писател Силвио Пелико, завърнал се от плен в крепостта Шпилберг и станал техен семеен секретар.[1]
Преобладаващият интерес на двамата съпрузи е насочен към благотворителните дейности: Жулиет (Джулия) се посвещава на подпомагането на затворничките и предприема заедно със съпруга си благотворителни инициативи: безплатни училища, помощи за бедните и дарения. Маркизът финансира почти изцяло изграждането на сегашното Монументално гробище на Торино през 1828 г., използвайки част от стария Кралски парк на савойската столица. Заедно с него Жулиет (Джулия) основава Конгрегацията на сестрите на Св. Анна (Congregazione delle Suore di Sant'Anna). Нейната ангажираност към затворничките по отношение на образование, осигуряване на храна и прилично облекло, и хигиена стига дотам, че, след като представя на правителството проект за затворническа реформа, на 30 октомври 1821 г. министерството я назначава за надзирателка на затворите в Торино. То ѝ позволява да събере всичките затворнички от торинските смесени затвори в един женски затвор, т.нар. „Карцер на затворничките“ (Carcere delle Forzate), където да осъществи своите проекти. За кратко време затворът се превръща в примерна институция и след като изготвя нова вътрешна наредба, тя я подлага на обсъждане от затворничките, от които получава единодушно одобрение.
През 1838 г. маркизът умира от холера и е погребан в току-що построеното и финансирано от него Монументално гробище в Торино. Всички благотворителни дейности попадат под управлението на маркизата, която в допълнение към дейностите в Торино се погрижва да остави всичките необходими активи за основаването на едноименната Благотворителна фондация „Бароло“ (с тайно завещание от 1852 г.).
От около 1845 г. нататък маркизата се посвещава и на усъвършенстването на отглеждането и винификацията на прочутото вино Бароло, любимото на крал Карл Алберт Савойски, като често посещава лозята от известния сорт небиоло и избите на рода на мъжа ѝ в село Бароло в Пиемонт. Маркизата също е потомка на древен френски благороднически род на винопроизводители – традиция, започната от нейните предци около два века по-рано в района на Реймс, след това в замъците на Брезе и на Молеврие близо до земите на Лоара.[2]
Джулия ди Бароло заминава за Рим през 1845 г., за да получи признание от папата за двата си религиозни ордена: Конгрегацията на сестрите на Св. Анна и Института на покайващите се сестри на Света Мария Магдалена. Чрез целеустременост тя успява да опрости процедурите и да получи от кардиналите и от папа Григоар XVI пълното признаване на двете религиозни структури чрез някои изменения на техните правила. Тя получава и разрешение от папата да влиза във всички женски манастири: след като посещава Oрдена на вечните обожатели на Благодатното тайнство, тя получава позволението на крал Kарл Алберт да докара ордена в Пиемонт, като плати за него.
През 1862 г., точно година след провъзгласяването на Кралство Италия, маркизата финансира изграждането на църквата „Св. Джулия“ (Chiesa di Santa Giulia) в торинския квартал „Борго Ванкилия“. Тя е посветена на Света Джулия от Корсика, чиято годишнина се пада на 22 май. Това е и датата на полагането на първия камък на църквата през 1863 г. в присъствието на самата маркиза. Тя обаче не успява да види строежа завършен през 1866 г., тъй като умира на 19 януари 1864 г. в Торино на 78-годишна възраст. Улицата пред църквата, наричана тогава Via dei Macelli, е преименувана на нейно име.
Тленните останки на Джулия ди Бароло са положени до тези на съпруга ѝ в Монументалното гробище на Торино, но през 1899 г. ковчегът е преместен в църквата на Св. Джулия. През 2013 г. е разрешено преместването на тленните останки и на съпруга ѝ в същата църква.
Джулия ди Бароло се отличава с дейностите си в полза на най-слабите, особено болните, децата, сираците и децата на затворниците. Нейните дела са многобройни и това е достатъчно, за да започне процес на беатификация.
На 5 май 2015 г. папа Франциск упълномощава Конгрегацията по каузите на светиите да обнародва декрет, отнасящ се до героичните добродетели на Божията слугиня Джулия Колбер, светско лице, вдовица и основателка на Конгрегацията на дъщерите на Исус добър пастир и на Сестрите на Света Ана, обявявайки я за „преподобна“.
Известният френски поет-романтик Алфонс дьо Ламартин пише за нея в Harmonies poétiques, Paris, Hachette, 1893, с. 106.:
„ | Маркизът на Бароло беше мой приятел; той се бе оженил за французойка с превъзходно семейство, дух и добродетел. Мадам ди Бароло посвети след смъртта на съпруга си набожния си гений на Бога и огромното си богатство на благотворителността. Силвио Пелико, големият поет на пленничеството и примирението, сега живее при тази свята жена и я подпомага в нейните дела на облекчение [на живота] на затворниците. | “ |
Фигурата на маркизата е представена в телевизионния минисериал от 2004 г. „Дон Боско“, излъчен по италианския телевизионен канал RAI 1. В ролята ѝ е италианската актриса Алесандра Мартинес.
В град Торино, Пиемонт, Северна Италия се намира музеят „Джулия ди Бароло“ (Museo Giulia di Barolo) – безплатен образователен музей, посветен на живота и делото на маркизата–филантроп.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.