From Wikipedia, the free encyclopedia
Арикемис (на португалски: Ariquemes) е град – община в централно-северната част на бразилския щат Рондония. Общината е част от икономико-статистическия микрорегион Арикемис, мезорегион Източна Рондония. Населението на общината към 2011 г. е 91 570 души, а територията е 4427 km² (20,7 д./km²).
Арикемис Ariquemes | |
„Щастлив град“ | |
![]() | |
Страна | ![]() |
---|---|
Щат | Рондония |
Мезорегион | Източна Рондония |
Микрорегион | Арикемис |
Площ | 4426.558 km² |
Надм. височина | 142 m |
Население | 91570 души 20,7 души/km² |
Кмет | Марсио Рапозо (PMDB) |
Основаване | 21 септември 1977 г. |
Официален сайт | www.ariquemes.ro.gov.br |
Арикемис в Общомедия |
Името Арикемис е в чест на индианското племе Arikeme, коренните жители в региона. Те говорят тчапакура, език спадащ към лингвистичния клон тупи. С времето племето изчезва, но оставя името си в историята на града.
Общината е основана на 21 септември 1977 г.
В края на 18 век районът на долината Жамари, в която израства бъдещият град Арикемис, е познат с изобилието му на местни култури, конкретно какао и каучук. По това време в местността живеят индианци и работниците в каучуковите плантации, главно в плантацията Папагайос. В тези години Амазонията е все още непозната.
Заселването на долината Жамари става около 1900 г. Периодът се характеризира със силна миграция на т.нар. северняци (бразилци от северните щати), търсещи работа в каучуковите плантации, с особен акцент през периода познат като първата каучукова треска и с построяването през 1909 на телеграфна линия от Куяба до Санто Антонио до Рио Мадейра, доста сложно начинание, и чиято експедиция е ръководена от изследователя Кандидо Рондон, в третото му пътуване до Амазонията.
През 1915, регионът е демаркиран с Резолюция № 735, от 6 октомври, и наречен 3-ти общински окръг на Санто Антонио до Рио Мадейра.
С увеличението на производството на каучук в Малайзия, амазонските плантации изпадат в загуби, възстановявайки се за кратко с началото на Втората световна война през 1939 г., когато Алианса губи достъп до азиатските плантации. По този начин Амазонията е „въведена“ в конфликта, а периодът става известен като втора каучукова треска и оставя отпечатък върху всички съществуващи плантации, главно с привличането на нови имигранти от севера.
На територията на Арикемис през първата и втора каучукова треска има няколко каучукови плантации. По-голямата тогава е Папагайос, но има и много други, сред тях Монти Кристо, Рекрейо, Рио Бранко, Масангана, Нова Вида, Гуарани, Кажазейра, Сао Карлос, Сетента и Жару. По сведения на войници, работещи в плантациите и живеещи в Арикемис и Жару, всяка зона има свой собственик, който в повечето случаи отдава под наем плантациите.
На 13 септември 1943, президентът Жетулио Варгас, чрез Наредба-закон № 5912, създава Федералната територия Гуапоре и регионът става част от община Порто Вельо, със статут на окръг. Насърчавани от Федералното правителство, се наблюдава голям приток на имигранти, заети в каучуковата индустрия. С края на войната спада интересът към амазонския каучук.
През 1958 се откриват залежи на каситерит, калаена руда, с което се привличат нови имигранти от цялата страна, търсещи работа в минното дело. Много от тях се настаняват близо до аеродрума, откъдето изнасят голяма част от минното производство.
През февруари 1960, президентът Жуселину Кубичек, след съгласуване с Националното управление на пътищата (DNER), определят построяването на път, днес познат като BR-364.
На 15 април 1970, Министерството на мините и енергията издава наредба с която забранява ръчния добив на калаена руда или каситерит, с аргумент че е вредно за здравето, като се разрешава механизираният добив, посредством предприятия. С това Арикемис губи позициите на град предлагащ добри икономически условия и се превръща в междинна спирка по междущатския път BR-364.
През 1972, започват проучванията на INCRA (Националния институт за колонизация и аграрна реформа) в предварително отчуждени зони за настанителните проекти „Бурарейро“ и „Марешал Дутра“. От 1975 г. са настанени новите жители. Прирастът на населението изпитва значително увеличение и включва съвместни действия на INCRA, Териториалното управление и Община Порто Вельо в създаването на градското планиране с оглед на по-рационално и планирано заселване на района.
Тогавашният кмет на Порто Вельо, Антонио Карлос Кабрал премества окръжния център, намираща се първоначално край река Жамари, днес квартал Марешал Рондон, в друга зона, близо до междущатския път BR-364, където е основан новопланираният град, поделен на сектори: Институсионал, Индустриал, Комерсиал (търговски) и Резиденсиал (жилищен).
На 11 февруари 1976 е отсечено първото дърво за построяването на Нова Арикемис. Селцето тогава е преименувано на Вила Веля (Старо Село). В първите години се правят опити за премахването му, с оглед построяването на новия път BR-364, който по план го „разполовява“ на две. Въпреки опитите, селцето стои. Сред жителите му все още могат да се намерят някои от онези първенци имигранти и наследниците им от втората каучукова треска, както и останки от телеграфния пост, превръщайки се в своеобразен спомен от онази епоха.
На 11 октомври 1977 г., на основание закон № 6448, Арикемис получава статут на независима община (град), влизайки в сила на 21 ноември. Чрез закон № 6921, от 16 юни 1981, Арикемис отстъпва част от територията си за създаването на град Жару, а през 1988, чрез закон № 198 от 11 май, отново отстъпва земя за бъдещия Машадиньо д'Оести. Впоследствие, със законите № 364, 374, 375, 376 и 378 от 13 февруари 1992 г., последователно се отделят: Жамари (дн. Итапуан до Оести), Какауландия, Алто Параизо, Рио Креспо и Монти Негро.
Градът се намира на 09º54'48" ю.ш. и на 63º02'27" з.д. и има средна надморска височина 142 m. По оценка от 2011 г., населението възлиза на 91 570 души.
Територията на общината е 4427 km². Намира се в централно-северната част на щата, на 203 km от щатската столица Порто Вельо.
През града протичат две по-важни реки – Жамари, която доставя вода на Арикемис и Канаан; има също и други по-малки реки и потоци, които пресичат секторите 2,5,6,7, Жардин Америка и др.
Климатът на Арикемис, според класификацията на Кьопен е подобен на останалите градове в Рондония – екваториален, доста топъл и влажен, съчетано със сух период, който може да трае около два-три месеца през годината.
Арикемис | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
Климатограма | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
|
След дългогодишно лошо управление, Арикемис изпитва сериозни проблеми в градската инфраструктура, чистотата, занемарено благоустройство и липса на поддръжка в първоначалното планиране на града.
Въпреки това, заедно с тези недостатъци има големи инвестиции от частния сектор. В града има отлични жилищни сгради и модерни магазини.
С новата администрация на града, се наблюдава „бум“ в икономиката, основан на публично-частните партньорства.
|
Арикемис, Вилена и Порто Вельо са включени в класацията на списанието „Pequenas Empresas & Grandes Negócios“ сред 25 най-добри града на Бразилия за правене на бизнес. Арикемис е сочен като първият вътрешен град на страната с най-високи държавни приходи. По данни на IBGE, вторичният и третичния сектор заемат съответно 64,8% и 19,8% в икономиката на града. Трябва да се отбележи и делът на селското стопанство, който макар да е най-малък (15%), се отличава с производството на кафе, какао, гуарана и зърнени храни. На територията на общината се намират редица предприятия, даващи работни места на значителна част от населението, надвишаващо 90 хил. жители.
Брутният вътрешен продукт на града е R$ 1.005.152,00, а на глава от населението е R$ 11.883,90.[2]
В Арикемис има редица медицински заведения, една регионална държавна болница и други частни:
Общината разполага с редица общински, щатски и федерални образователни институции и училища, над 20 за основно и средно образование (гимназии) и със следните висши учебни заведения:
Арикемис няма система за масов транспорт, разполага единствено с мото-таксита и таксита. Към момента е във фаза проучване пускането на автобуси по обиколен маршрут. Единствено се движи един рейс на общината за превозване на хора с увреждания, възрастни и др.
Градът разполага с летище само за частни и учебни полети на малки самолети. Пистата е павирана и в непосредствена близост до центъра на града.
Основна пътна артерия на града е междущатския път BR-364, свързващ Арикемис с южната част на Бразилия.
Други по-важни пътища са щатските RO-001 и RO-421.
Съществуват няколко печатни и онлайн издания (всекидневни и седмични). Основният печатен орган на града е вестник Jornal Nossa Folha.
Арикемис разполага с инфраструктура за практикуването на различни видове спорт, като фитнес зали и покрити игрища и кортове в повечето квартали.
Във футбола, ФК Арикемис (Ariquemes FC) е два пъти шампион на щата. След няколко години без значителни прояви, през 2007 излиза от втората дивизия и се класифицира в първата щатска дивизия на Рондония. ФК Арикемис е финалист на шампионата на Рондония през 2011 г.
Основните зони за отдих и развлечение в града се намират на бул. Канаан (Avenida Canaã) с доста ресторанти и заведения за бързо хранене от типа ланшонетис. Арикемис също разполага с нощни клубове, кашасарии (от кашаса, националната алкохолна напитка) кина, боулинг зали и дискотеки.
В средата на годината, обикновено в края на юли се чества в Парка на изложбите „Експоари“, с различни шоута и концерти.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.