Родът Алфиери (на италиански: Alfieri) е едно от главните благороднически семейства на Асти, принадлежащи към онази група семейства, чийто социален възход не се дължи на патрициански произход, а на даване на парични заеми и на търговия.
Този род присъства непрестанно в обществения живот на Асти от 1176 г., и дава на света през 1274 г. летописеца Оджерио Алфиери – кредендар (общински съветник) и мъдрец[1] на града, през 1315 г. – блажения Енрико Алфиери, викарий и Генерален министър на върховното правителство на Францисканския орден през XIV век, през 1699 г. – архитекта на Савойския домБенедето Алфиери и през 1749 г. – поета Виторио Алфиери.
Плоча в Катедралата на Асти, изобразяваща Аричино Монета, легендарен прародител на рода Алфиери.
В „Исторически сборник на град Асти“ (Compendio historiale della Città di Asti) на Гуидо Антонио Малабайла от 1638 г. се разказва, че при отбраната на Рим срещу готите от Асти са изпратени около 300 конника и 800 пехотинеца, предвождани от Феручо Камило. Почти всички загиват в трудната съпротива на Вечния град. Сред тях се отличава Аричино Монета, който по време на бойна акция взима обратно от варварски ръце флага на Рим с орел. От онзи момент в знак на отличие Аричино заедно с всичките му потомци може да се окичи с този символ и получава името „Знаменосец“ на италиански: Alfieri).[2]
Италианските историци Луиджи Чибрарио и Джакомо Горини също смятат, че началото на фамилното име Алфиери идва от „сигнифер“ – знаменосецът, който в периода на средновековните комуни има честта да носи знамето на града в битка или по време на официалните церемонии.
Установено е, че много от новините, събрани от Гуидо Малабайла, са измислици и мистификации, създадени с цел даването на по-голям престиж на града.
Първата сигурна новина за присъствието на семейство Алфиери в Асти е свързана с Уберто Алфиери, споменат на 12 март 1149 г. Следва Томазо Алфиери, споменат сред оцелелите от разрушаването на града, подпален от Фридрих I Барбароса по молба на епископ Анселм и на маркграфа на МонфератРене през 1155 г.
Синът на Томазо – Мануеле Алфиери е един от капитаните (заедно с Алберто Соларо ди Говоне) на кавалерията, която Асти праща на Петия кръстоносен поход през 1214 г.[3]
На 9 март 1240 г. в Говоне синовете на Мануеле – Гулиелмо и Алферио Алфиери, натрупали богатство чрез създаването на заложни къщи в цяла Европа, купуват част от феодаМаляно, принадлежащ на епископа на Асти, и стават феодали.
Търговският обхват на рода се простира от Бургундия до Савоя и Фрибур. През XIV век се разширява в Ниделандия със заложни къщи в Льовен и Брюксел.[4] Тази търговска и икономическа експанзия увеличава влиянието и възхода на рода върху управлението на града и на съседните територии:
Гуала Алфиери е консул на Комуна Асти през 1176 г.
Гулиелмо Алфиери заема длъжността общински съветник (кредендар) през 1221 и 1232 г., както и кмет на Комуна Асти в периода 1250 – 1256 г.; на 28 юли 1252 г. е един от 4-та ректора, взели участие в споразумението между Комуна Асти и регент-графа на СавояТомас II Савойски; през 1255 – 1256 г. е един от кметовете на Асти, сключили мир с графа на Савоя и с Комуна Торино.
Синът на Гулиелмо – Енрико Алфиери става подест на Киери през 1263 г.
В Савоя Джовани Алфиери, в партньорство с рода Бергонини, държи банка в Беле от 1343 до 1352 г.[5]
Братовчедът на Гулиелмо – Оджерио Алфиери, автор на известната „Хроника на град Асти“, е на няколко пъти общински съветник на град Асти и участник в Съвета на мъдреците.[1]
През 1274 г. Бертрамино Алфиери става един от 14-те мъдреци на Военната общност.
Мартино Алфиери е назначен за касиер на граф Амадей V Савойски през 1300 г. като компенсация за заема от 2000 флорина, предоставени на графа по случай пътуването му в Рим за Универсалния юбилей на Римокатолическата църква.
Герб на Алфиери с девиза: TORT NE DURE – HOSTILI TINCTA CRUORE
След гражданските размирици, избухнали в Асти между гвелфите и гибелините, Алфиери се присъединяват към консорциума „De Castello“, включващ основните благороднически родове гибелини, но непрекъснатите вътрешни борби в града принуждават Комуната да поиска помощ и намеса от чужди господари. Градът минава първо под управлението на Анжуйците, а след това на Орлеаните. Борбите между отделните родове приключват едва в края на XV век, но до този момент градът е загубил свободата и икономическия си просперитет.
През 1531 г., с преминаването на града под властта на Савоя, родът Алфиери е в период на упадък, видим и в почти пълното изчезване на представителите му като заемащи длъжности в градската управа.
През XVII век херцог Карл Емануил I Савойски назначава Урбано Алфиери за свой Кавалерийски полковник на феода на Сан Мартино заради неговите забележителни заслуги по време на военните кампании.
Произхождат от Алферио (* 1228, † 1248) – първороден син на Мануеле († 1214):
Оджерио Алфиери (* ок. 1230, † ок. 1294) – най-старият и един от най-знаменитите летописци на Асти, чиято дейност процъфтява през втората половина на XIII век. Той и неговите роднини допринасят за установяването на семейното наследство и феод, и се ползва с голям авторитет в Комуната, която му дава важни задачи.
Лоренцо Алфиери (* XIII, † XIV век) – участва активно в управлението на Асти.
Бартоломео Алфиери († 1470) – богат банкер с много имоти във Фландрия.
Теобалдо Алфиери (XV век) – син на предишния, през 1470 г. е в Германия и се занимава с обмяна на валута.
Алферио Алфиери (XV век) – банкер, прекарал по-голямата част от живота си в Германия.
Каталано Алфиери (* ок. 1602, † 14 септември 1673 в Торино),[6] син на предходния, ръководи Савойските войски при завладяването на крепостта Чева през 1635 г., Кавалер на Висшия орден на Светото Благовещение (1660);[7]
Карло Емануеле Алфиери (* 1643, † 1691) – син на предходния, полковник от армията, който воюва във Фландрия и е министър в Мадрид, Виена, Париж, и посланик в Лондон.
Карло Джачинто Алфиери ди Маляно († 1797) – син на предходния, рицар на Малтийския орден, от 1754 г. трети съпруг на Моника Маяр дьо Турнон и втори баща на поета Виторио Алфиери. Има няколко деца: Анна Мария Джузепина Барбара, Джузепина Франческа, Пиетро Лодовико Антонио, Джузепе Франческо Агостино и Франческо Мария Джовани, но с него мъжката линия изчезва.
Произхождат от Гулиелмо (* 1236, † 1284) – второроден син на Мануеле († 1214):
Енрико Алфиери (* 1263, † 1290) – играе голяма роля в управлението на Комуна Асти. Има шест сина, от които Джорджо е богат обменител на валута, Гулиелмо е един от водачите на гибелините и участва в движенията, които разрушават Асти в нач. на XIV век; Федерико, комуто остава палатът в Маляно, е кредендар (общински съветник) в Асти при компромиса от 5 август 1309 г. между граф Амадей V Савойски, Комуната и изгнаниците; Мартино има голямо участие в политическите фракции и е касиер на графа на Савоя от 1300 до 1302 г., участва в управлението на Комуната, като на 13 ноември 1310 г. се заклева с братята си във вярност на император Хайнрих VII Люксембургски;
Лудовико Алфиери (XVI век) – правнук на предходния и първороден син на Мануеле, съветник на Херцога на Савоя Емануил Филиберт;
Чезаре Алфиери ди Сан Мартино (XVII век) – правнук на предходния, купува феода на Сан Мартино в провинция Асти (1665 – 1671) и става прародител на господарите на Сан Мартино;
Карло Антонио Масимилиано Алфиери ди Сан Мартино (* 1661, † 1773) – син на предходния, започва сторителството на Замъка на Сан Мартино и е военен, който е начело на войските на Асти във войните срещу Франция;
Чезаре Джустиниано Алфиери ди Сан Мартино (* 1710) – син на предходния, заема висши длъжности в Кралство Сардиния и за пръв път въвежда своя клон в двора; на 29-годишна възраст, през 1739 г. става Савойски съветник и член на Магистратурата за реформа на Кралския университет, а през 1743 г. е назначен за викарий и надзирател на политиката и на полицията на град Торино, през 1753 г. е назначен за губернатор на Бенедето Маурицио – херцог на Шабле. След като през 1745 г. закупува някои права върху Состеньо и Ка 'дел Боско в Провинция Верчели, през 1747 г. му се дава титлата „Маркиз“;
Роберто Джироламо Алфиери ди Сан Мартино (* 1733 в Сан Мартино, † 15 март 1814 в Торино) – син на предходния, посветил живота си в служба на краля;
Чезаре Роберто Алфиери ди Состеньо (* 13 август 1799 в Торино, † 16 април 1869 във Флоренция)[9] – син на предходния, кавалер на Висшия орден на Светото Благовещение; след някои дипломатически постове в Париж, Берлин и Флоренция става държавен съветник, а след това – Председател на Министерския съвет, Сенатор и Председател на Кралския сенат;
Костанца Алфиери ди Состеньо (* 27 януари 1793 в Торино, † 23 април 1862, пак там) – сестра на предходния, писателка, омъжена за сенатора Роберто Тапарели д'Адзельо, брат на Масимо д'Адзельо;
Карло Алберто Алфиери ди Состеньо (* 30 септември 1827 в Торино, † 18 декември 1897 във Флоренция),[10] син на Чезаре Роберто, става сенатор през 1870 г. след 13 г. като заместник в колегиите Алба, Калузо, Аоста и Порто Маурицио; последният мъжки представител на клона Сан Мартино и Состеньо.
Произхождат от Антонио († 1520), брат на Лудовико († 1554) и второроден син на Емануеле (XV век):
Джовани Батиста Алфиери ди Кортемилия (* 15 януари 1697 в Асти, † 1 април 1763 в Каляри) – кмет на Асти през 1639 г., политик и военен, ветеран офицер от Войната за австрийското наследство. Между 1762 и 1763 г. заема поста вицекрал, лейтенант и генерал-капитан на Кралство Сардиния. Той е чичо и опекун на Виторио Алфиери.
Антонио Алфиери ди Кортемиля (XVII век) – син на предходния, през 1655 г. продава на Каталано Алфиери феодалните си права върху Маляно;
Алесандро Николò Амедео Алфиери ди Кортемилия (XVII – XVIII век) – син на предходния и баща на арх. Бенедето Алфиери;
Антонио Амадео Алфиери Бианко ди Кортемилия (* 9 април 1698, † 5 декември 1749) – племенник на предходния, поет, администратор на община Асти през 1743 г. и граф на Казабианка и Кортемилия;
Виторио Алфиери (* 16 януари 1749 в Асти, † 8 октомври 1803 във Флоренция),[11] поет и драматург, представител на Класицизма, син на преходния и на Моника Мариана Маяр дьо Турнон, вдовица Какерано ди Вилафранка (* 25 септември 1721 в Торино, † 23 април 1792 в Асти).
Линията изчезва със смъртта на поета Виторио Алфиери през 1803 г., но има потомци на представителките на рода – сестра му Джулия Алфиери, по мъж Каналис и дъщеря му Мариана Алфиери, по мъж Коли Ричи ди Фелицано.
В книгата на Фабрицио Палма „История на рода Алфиери, обобщена и извадена на бял свят“ от 1698 г. авторът твърди, че прародител на рода е лангобардски сеньор на име Дауферио, известен като „Немия“, произлизащ от херцозите на Беневенто.[12] Оттам името на рода се променя на Ауферии, Офери, Алферис и накрая става Алфиери.
От Беневенто семейството се разделя на клоновете в Крема, Пиемонт, Милано, Флоренция, Кортона, Арецо и Сицилия. Въпреки това нито Куинтино Села, нито Пиетро Вайра или Джовани Меркел говорят за това, въпреки че те са историците, подчертали връзките на много „ломбардски“ семейства с юга.[13]
Палацо Алфиери (фасада), Асти
През Средновековието кварталът на Алфиери в Асти се простира в района на града на име Contrada del Fè o de Feys (днешна ул. „Гарети“). Вероятно една от основните им палати е бил Палатът на лъвовете или на орнаментите – красив domus от XIV век, запазен и през XXI век с класическия си средновековен склад.[14][15]
В района на ул. XX Settembre, на няколкостотин метра от квартал Alferiorum се е намирала църквата на Св. Франциск, служила за фамилна гробница.
В средата на XVII век Алфиери се преместват в района на пл. Кайроли (или „дел Кавало“) в днешния Палацо Алфиери – родното място на поета Виторио Алфиери и през 2020 г. седалище на Центъра за изследване на Алфиери и на Фондация „Еудженио Гулиелминети“.[16]
В Кастаньоле деле Ланце Алфиери притежават дворец, все още съществуващ, разположен в историческия център на града. Каталано Алфиери го използва като резиденция и като съд.
Мраморен герб на Алфиери, Палацо Алфиери в Асти.
Орелът е естествена женска хералдическа фигура. Тя произхожда от римския орел е възстановен от Карл Велики и се превръща в символ на Франкската империя.
Орелът е приет като символ от много благородници, които са на страната на Императора. Неслучайно в периода на най-големия сблъсък между гвелфите и гибелините за гражданската власт на града Алфиери подкрепят съюза „Де Кастело Гибелини“.[17]
Щит: Златен с черен орел, въоръжен, с червени човка, крака и корона;
((it)) Gabiani Nicola, Asti nei principali suoi ricordi storici vol 1, 2,3. Tip.Vinassa 1927 – 1934
((it))Le torri le case-forti ed i palazzi nobili medievali in Asti,A.Forni ed. 1978
((it)) Gianazzo F. di Pamparato (a cura di), „Storia di famiglie e di castelli“, Centro studi piemontesi. Torino 1999,
((it)) Incisa S.G., Asti nelle sue chiese ed iscrizioni C. R.A. 1974
((it)) Masi E., Asti e gli Alfieri nei ricordi della Villa di San Martino, Firenze 1903
((it)) Malfatto V., Asti antiche e nobili casate. Il Portichetto 1982
((it)) A.M. Patrone, Le Casane astigiane in Savoia, Dep. Subalpina di storia patria, Torino 1959
((it)) Peyrot A., Asti e l'Astigiano,tip. Torinese Ed. 1983
((it)) Scapino M. La cattedrale di Asti e il suo antico borgo,C.R.A.
((it)) Sella Q., Codex Astensis qui De Malabayla comuniter nuncupatur, del Codice detto De Malabayla, memoria di Quintino Sella, Accademia dei Lincei, Roma 1887
В началото на XIII век „sapientium consilium“, може би наследство от по-старата „credentia“, се появява в документацията като консултативен орган, консултиран от консулите, когато те се срещат като съдебни трибунали (Caretta 1978). В конституционното законодателство в края на XIV век съветът на мъдреците – „conscilium duodecim sapientium“ – е органът, отговарящ за обикновеното управление на общността: избиран в рамките на Общинския съвет, 12-те съветника на възраст на минимум 25 г. заемат длъжността за 2 месеца и могат да бъдат преизбирани едва след 2-месечен период. Consiglio dei sapienti sec. XIII – sec. XV
Sella Q., Codex Astensis qui De Malabayla comuniter nuncupatur, del Codice detto De Malabayla, memoria di Quintino Sella, Accademia dei Lincei, Roma 1887, с. 40 и 41